DOBRODRUŽSTVÍ PAVLOVA

Adolf Novotný

1 9 6 7

MLADÝM I STARŠÍM PŘÁTELŮM,

         víc než před čtvrtstoletím jsem v letním táboře Komenského v  čtvrthodinových ranních proslovech probíral život apoštola Pavla.  Poněvadž šlo také o školáky,musel jsem vykládat co nejprostěji a  nejpoutavěji. Proto jsem se rozhodl líčit osudy Pavlovy jako  dobrodružství zvláštního druhu. Nebylo k tomu  třeba přidávat  mnoho fantazie: stačilo číst skutky apoštolské v novém překladu,  vyložit některé zvláštní výrazy z dějinných okolností a tak si  dobře představit, jak to vlastně bylo, když Pavel ve druhém dopisu  do Korintu /11,25/ píše : "Nadřel jsem se víc než ostatní, zakusil  jsem mnoho ran, mnohokrát jsem seděl ve vězení,často jsem byl na  pokraji smrti, Židé mi dali vysázet stodevadesátdevět ran holí,  třikrát jsem byl metlami zmrskán,jednou kamenován, třikrát jsem  tonul na moři, mnohokrát jsem se octl v nebezpečí na řekách,na  cestách jsem byl často přepaden lupiči, zkusil jsem mnoho hladu a  žízně, mrazu a nedostatku oděvu." Už to by stačilo na zajímavý  román. Ale Pavel toto vše snášel ne z touhy po dobrodružství, nebo  po majetku, ale proto, aby zvěstoval po světě, že Ježíš ukřižovaný  v Jeruzalémě, vstal z mrtvých, aby se konečně stal Pánem lidského  pokolení, Vysvoboditelem z otroctví zlého a dárcem věčného života.  Bylo to nejpodivuhodnější poselství,  které kdy bylo zvěstováno.  Ježíš Kristus má moc ze světa učinit Boží království.
      Byl jsem překvapen, jak pozorně malí i velicí posluchači  sledovali výklad. Snažil jsem se svá vypravování soustředit kolem  vybraného výroku Písma svatého, takže se dobrodružství Pavlova  stala ilustrací tohoto výroku. Snadno jsme se pak tento výrok  naučili nazpaměť. Podle podrobných poznámek jsem celek přepracoval  pro svá vnoučata. Snad si mnozí z těch tehdejších posluchačů  vzpomenou na původní vypravování a užijí tohoto zpracování i pro  své děti a vnoučata ve šťastných vzpomínkách na své mládí. Člověku  se nechce ani věřit, že uplynulo dvacet sedm let od první podoby  těchto vyprávění. Doufám, že mnohého povzbudí k novému čtení Skutků  apoštolských a některých epištol, o nichž je v následujících  kapitolách jen letmá zmínka. Vždyť Pavlův kolega Petr napsal,že  některé z jeho dopisů jsou "nesnadné k vyrozumění" /2.Pt 3,15-16/.  Proto jsem o nich ve svých proslovech nemluvil, ačkoli jsem měl  k tomu tisíc chutí a k dokonalému pochopení Pavla by to jistě  patřilo.

 A.N. 

I.  JAK HO PÁN BŮH FORMOVAL

 „Já jsem tě zformoval, služebník můj jsi,  nebudeš u mne v zapomenutí."  Izaiáš 44,21

         Nejoblíbenější zábavou dětí v letní kolonii bylo modelování z  jílu. Za jedno léto vytvořily tolik zviřátek,loupežníků,Indiánů,že  mohly uspořádat velkou výstavu. Ale když děti odjely, zviřátka,  loupežníci, trpaslíci i Indiáni zůstali zapomenuti,až nám jich  bylo líto.
         Pán Bůh to tak nedělá. Když On někoho zformuje, udělá si z  něho služebníka a už nikdy na něho nezapomene. On zformoval  každého chlapce a každou dívku, a když je zformoval, už věděl, k  čemu je na světě bude mít a postaral se o to, aby se tím skutečně  mohli stát. Z jednoho udělal lékaře z jiného prezidenta, z jiného  chtěl mít učitele, z jiného horníka. Budu vám vypravovat o jednom  chlapci, ze kterého chtěl mít Pán Bůh zvláštního cestovatele.  Chtěl, aby různým národům vypravoval o Bohu 
a o Pánu Ježíši.  Říkáme, že chtěl mít z něho misionáře.
        Aby mohl být misionářem, musel dostat chuť k cestování. Aby  mohl cestovat, musel se naučit cizím řečem.Jinak by se s lidmi  těžko dohovořil. Musel také umět nějaké potřebné řemeslo, aby se  mohl kdekoli uživit. Podíváme se, jak to Pán Bůh zařídil, aby to  chlapec všechno uměl.
         Vybral mu tatínka a maminku ve velkém městě v Malé Asii.  Město se jmenovalo Tarsus a leželo na pobřeží moře. Veliké lodi,  naložené obilím a nejroztodivnějším zbožím, přijížděly a odplouvaly. To bylo něco pro tarsenské chlapce! Celé dny vystávali v přístavu
a snažili se dorozumět s plavčíky, kteří mluvili  podivnými řečmi. náš chlapec se tak seznamoval se zvyky a jazyky  různých národů. Doma mluvil aramejsky. Byla to řeč podobná  hebrejštině, v níž byly napsány první knihy bible. Ale na ulici se  mluvilo řecky. Naučil se tedy také řecky. To byla velká výhoda,  protože se tenkrát téměř všude mohl dohovořit řečtinou. A  pravděpodobně uměl také latinsky, ačkoli nechodil na proslavenou  vysokou školu tarsenskou. Byl však tak zvídavý, že se seznámil s  básněmi proslulého básníka Aréty, jenž žil v Tarsu. Uslyšíme, jak  mu to jednou velmi pomohlo. Tak ho Pán Bůh všestranně připravoval  na budoucí úkol.
         Touhu po cestování v něm asi probudil styk s námořníky. Když  večer seděli na pobřeží kolem ohně, vypravovali o Egyptě, Řecku,  Itálii a Španělsku. Vnímavý chlapec dychtivě naslouchal. Kdyby se  tak mohl do těchto podivných zemí podívat! Netušil, že to sám Bůh  pro něho chystá! Ale Bůh to věděl a tak ho obklopoval vším, co  jednou ve svém povolání bude potřebovat, aby mohl být jeho služebníkem.
Nejvíc ho ovšem zajímalo vypravování jeho sestry, která byla  provdána ve svatém židovském městě, Jeruzalémě. Když se přišla  jednou za dlouhý čas podívat na své rodiče, dával jí hoch otázky a  brzy věděl všecko o jeruzalémském chrámě, o židovských svátcích a  obětech, o tom, jak se tam sjíždějí Židé ze všech konců světa, aby  se zúčastnili bohoslužeb, takže je někdy v Jeruzalémě až dva  miliony Židů. Dozvěděl se také o židovských školách, zvláště o  vysoké škole Gamalielově, kde se mladí Židé učili znát Písmo  svaté. Snad někdy jeho sestra prohodila, že by měl jít do  Jeruzaléma na studie. Bydlel by u ní. Chlapci se to velmi  zamlouvalo a těšil se na den, kdy vyrazí do tohoto posvátného  města. Nevěděl, že to Pán Bůh pro něj dávno uchystal - už tenkrát,  když se jeho sestra dostala do Jeruzaléma. Pán Bůh chtěl, aby se  hoch co nejdůkladněji seznámil s jeho knihou, která je plna zvěsti  o Bohu.
        Zatím však se chlapec učil řemeslu. Na horách za městem se  pásla stáda koz. 
Z jejich srsti bylo vyráběno sukno na zhotovování  stanů. Tomuto řemeslu se náš hoch naučil. Bylo to dobré řemeslo,  protože tenkrát lidé v divokých krajích bydleli nikoli v domech,  ale ve stanech. A tak se látek na stany spotřebovalo velmi mnoho.V  každém větším městě byl nějaký mistr, který potřeboval zručné  dělníky. Jaká to byla výhoda pro chlapce, který jednou bude  cestovat od města k městu! Tak se Pán Bůh staral o budoucího  misionáře.
        A ještě něco pro něj udělal, aby neměl při cestování příliš  mnoho překážek. Tenkrát téměř celému známému světu vládl císař v  hlavním městě Římě. Obyvatelé tohoto města, kteří se nějak  zasloužili o císaře a jeho říši,měli zvláštní práva, která ostatní  neměli. Říkalo se o nich, že jsou římskými občany. Žádný římský  občan nesměl býti při výslechu před soudem mrskán. Jestliže se  soudce opovážil mrskati římského občana, byl ihned sesazen a  přísně potrestán. Římský občan měl ještě jiné mnohé výhody, takže  si mnozí tato práva kupovali za velké peníze. Avšak rodiče našeho  chlapce si římské občanství nemuseli kupovat. Byli dávno v seznamu  římských občanů. Snad některý jejich dědeček se vyznamenal ve  službách římského státu tak, že dostal římské občanství. To pak  přecházelo 
z rodičů na děti. Přešlo i na našeho chlapce. Uslyšíme,  jak mu to na cestách pomáhalo. Pán Bůh myslel i na takové  podrobnosti a maličkosti. Připravil všecko, co jeho služebník bude  potřebovat. On ho sformoval tak, aby mohl být jeho služebníkem. On  ustavičně na něho myslel. Myslel na něho tak jako myslí na nás.  

II.  JAK SE NAUČIL ZNÁT BIBLI

„Od dětinství svatá písma znáš, kteráž tě  mohou moudrého učiniti."  2.Tim 3,15

        Je to velká věc, když o někom můžeme říci, že zná Písmo svaté  od samého dětství, kdy se naučil číst. Vždyť jsou dokonce i mnozí  dospělí, kteří bibli ani neznají, a když ji neznají, nedovedou v  ní hledat. Mají snad Písmo sv. v knihovně, ale stojí na něm plno  prachu, protože je nikdy nečtou. A přece by je bible mohla učinit  moudrými, že by s nimi mohl být Pán Bůh spokojen. Proto je to  velká věc, že se od dětství  učíte znát Písmo svaté.
        Ale náš chlapec, o kterém jsme si začali vypravovat, znal Písmo svaté ne teprve od dětství, kdy začal číst, ale od dětinství,  kdy ještě číst neuměl. Jeho tatínek totiž pocházel ze slavného  izraelského rodu Benjaminova. Byl to sice nejmenší izraelský rod,  ale proslavil se tím, že první izraelský král Saul patřil do  tohoto rodu. A tatínek našeho chlapce tak obdivoval Saula, že  svému synu dal jméno tohoto krále. Nyní tedy konečně víte, jak se  jmenoval chlapec, o němž si vypravujeme. Jeho tatínek jako věrný  syn slavného rodu chtěl, aby jeho chlapec znal písmo svaté ještě  dřív,než se naučí číst. V pěti letech ho učil izraelskému vyznání  víry. Začínalo slovy: „Slyš Izraeli,Hospodin Bůh náš,Hospodin  jeden jest. Protož milovati budeš Pána Boha svého z celého srdce  svého a ze vší duše své a ze vší síly své.“  (5.Mojž. 6,4-5). Tato  slova musel mladý Saul opakovat, když se ráno probudil, a večer,  když šel spát. Musel je opakovat před každým jídlem. I na cestě mu  je tatínek připomínal, takže je hoch brzy uměl nazpaměť. Byla to  nejdůležitější slova z Písma svatého, pokud je Izraelci tehdy měli.
        Když bylo Saulovi šest let, začal navštěvovat židovskou  obecnou školu. Nazývala se "vinice". Zde se naučil číst a psát.  Četl si už v bibli všecka vypravování o tom, jak Pán Bůh pečoval o  svůj lid, jak ho vysvobodil z otroctví v Egyptě a jak ho vedl po  poušti až do zaslíbené země. A v desíti letech se už učil vykládat  některé části Písma svatého a ve třinácti letech se stal "synem  zákona", izraelským konfirmandem. To už si směl při modlitbě  uvázat na rameno a na čelo malou krychličku, v níž bylo napsáno na  pergamenovém proužku vyznání víry, o němž jsme si už říkali:  „Slyš, Izraeli, Hospodin Bůh náš, Hospodin jeden jest.“ Byla to  velká výsada, kterou měli izraelští muži. Podobné krabičky byly  upevňovány i na branách izraelských měst, aby každý kdo vstoupí do  města věděl, že je to město, kde se ctí jediný Bůh, stvořitel nebe  i země. I dnes najdete takovou krabičku na veřejích izraelského vyslanectví v Praze a na pomnících židovského hřbitova. Tato krabička chlapce upozorňovala, že to nejdůležitější v životě je  ctít a poslouchat Pána Boha.
 Tak tedy Bůh formoval chlapce Saula doma. A protože se hoch  pilně učil, rozhodl se jeho tatínek, že ho pošle na vysokou školu  až do Jeruzaléma, aby z něho byl židovský farář. Snad to bylo  zrovna v té době, kdy dvanáctiletý Ježíš přišel poprvé do  jeruzalémského chrámu. Saul asi bydlel u své provdané sestry a  chodil do školy 
k učenému Gamalielovi. Učil se bibli nazpaměť.  Jistě, že uměl všecka zaslíbení 
o příchodu Spasitele na svět. Znal  zpaměti židovský zpěvník (tak zvané žalmy). Rozuměl tomu, co dělali denně kněží v chrámě.A nakonec se stal tak učeným,že 
byl  jmenován mistrem. To je jako bychom u nás řekli: doktorem.
        Tak si ho Pán Bůh připravil, aby se stal jeho služebníkem.  Ale Saul ještě nevěděl, čím ho Pán Bůh chce mít. Sám snad chtěl  být členem nejvyššího úřadu, který měla židovská náboženská obec.  Ale Pán Bůh měl s ním jiné plány. O tom si však povíme v dalších  kapitolách. Zatím si jen pamatujte, že Saul znal od dětinství  Písma svatá, která ho mohla učinit opravdu moudrým v očích Božích.  Uvidíme, zda se skutečně stal moudrým.

III. JAK SAUL BLOUDIL

 „Bloudím jak ovce ztracená ! Hledejž  služebníka svého, neboť se na přikázání tvá nezapomínám."  Ž 119, 176
 
         Nevím, zda jste už někdy zabloudili. Mně se to stalo před  mnoha léty v někdejším kraji Letního tábora Komenského v Bělči.  Bylo to hrozné. Místo k táboru jsem šel od tábora a po dlouhém  bloudění jsem se ocitl znovu na místě, kde jsem začal bloudit. Nakonec, když už bylo téměř tma, mne potkal člověk,  který se v  kraji vyznal. A tak mne zachránil. Bloudil jsem opravdu jako ztracená ovce, ač jsem měl sebou pas i hodinky,  podle nichž se prý dá najít směr.
        Zrovna tak může zabloudit člověk od Pána Boha, i když zná  svatá Písma hned od dětství a na Boží přikázání se nezapomíná. Tak  zbloudil také Saul, o jehož dětství jsme si vypravovali.
        Přidal se k nejzbožnější společnosti ve svém národě. Byli to  farizeové. Ti ustavičně četli Písmo svaté a snažili se naplnit  všecka přikázání do posledního puntíku. Dvakrát týdně se postili,  dávali na náboženské potřeby přesně odpočítaný desátý díl z  toho,co se jim urodilo. Dokonce počítali i kopr a kmín, aby Pána  Boha o nic neošidili. Třikrát za den navštěvovali bohoslužby v  chrámě. Ale přitom zapomínali na to, co bylo v Písmě svatém to  nejdůležitější. Byli sobci. Ze samého strachu před tím, aby se neposkvrnili, vyhýbali se těm, kteří bloudili, místo aby jim pomohli. Chyběla jim láska a naplňovala je pýcha. Byli rádi, když je  lidé ctili za jejich zbožnost. Postavovali se schválně na křižovatkách, nasadili si řemínky s onou krychličkou, o které jsme už  slyšeli. Dlouho se přitom modlili, aby lidem ukazovali svou zbožnost.
       Tak to dělal i Saul a myslil si,že tím slouží Pánu Bohu. Znal  bibli téměř zpaměti a přece bloudil. Když se pak objevili v  Jeruzalémě a jinde křesťané, kteří šířili slávu Pána Ježíše,začal  je z návodu farizeů pronásledovat. Vyhledával křesťanské muže a  ženy a dával je zavírat do žaláře. A před soudem dělal vše, aby  tito ubožáci byli odsouzeni. Jednou se dokonce šel podívat, jak  sběhlý dav provádí popravu učedníka Štěpána. Soudcové přivedli  tohoto učedníka Pána Ježíše na vyvýšené místo, odkud ho sestrčili  z kolmého svahu a házeli na něj veliké kameny,až ho zabili. Saul  hlídal těmto lidem pláště, aby se jim lépe kamenovalo. Ale dobře  naslouchal co umírající Štěpán promluví. Ještě zaslechl, jak se  modlí, aby to Pán Bůh těm surovým lidem nepočítal za hřích. Ale  zdálo se, že to na Saula nezapůsobilo. Když Štěpán zemřel a byl  pochován,začal Saul ještě zuřivěji pronásledovat křesťany. Vzal to  dům od domu. Kdo nezapřel Pána Ježíše, byl odveden do žaláře.
        Saul znal Písmo svaté, zachovával jeho přikázání, ale strašně  bloudil. Byl jako ovce ztracená a ani o tom nevěděl. Ale Pán Bůh  to věděl a už ho hledal. Kdyby byl Saul věděl, že bloudí, jistě by  si vzpomněl na verš Písma svatého o zbloudilé ovečce: „Bloudím jak  ovce ztracená. Hledej služebníka svého, neboť se na přikázání tvá  nezapomínám.“
         O tom, jak a kde Pán Bůh Saula našel, si povíme příště.

IV.  JAK BŮH SAULA NAŠEL

 „Přišel Syn člověka, aby hledal a spasil,  což bylo zahynulo.“  Luk 19,10
 
         Minule jsme si vypravovali o zbloudilé a ztracené ovečce, jež  může být zachráněna jen tehdy, jestliže ji někdo hledá a nalezne.  Sama správnou cestu nikdy nenajde. Saul byl podoben zbloudilé  ovečce. Znal Písmo svaté od dětinství, naučil se téměř zpaměti  bibli, přidal se k nejzbožnější společnosti svého národa, a přece  bloudil. Písmo svaté jej mohlo učiniti moudrého, ale neučinilo.  Pronásledoval přátele Pána Ježíše a domníval se, že tím slouží  Pánu Bohu. Byl zaběhlou ovečkou, ale u Pána Boha nebyl v  zapomenutí. Ten už ho hledal. Hledal ho, když mu dal příležitost  vidět umírajícího Štěpána. Copak mohl mít tak zatvrzené svědomí,  aby nezačal přemýšlet nad Štěpánovou statečností a jeho modlitbou?  Myslím, že měl pocit, jakoby ho něco bodlo v duši. Snad si  připadal jako hovádko, které rolník v Palestině popoháněl dlouhým  prutem, na jehož konci byl dlouhý trn. Říkalo se tomu tenkrát  osten. A proti ostnům se hovádko těžko ubrání. Ale Saul se zatím  bránil. Myslel si, 
že Bůh chce, aby byl v pronásledování křesťanů  ještě horlivější.
 Když se dozvěděl, že křesťané utekli až do Damašku, vyžádal  si doporučení od nejvyššího kněze, aby směl tyto křesťany pozatýkat. Damašek bylo veliké město v Syrii, vzdálené asi šest dní od  Jeruzaléma. Saul doporučení dostal a s několika průvodci se vydal  na cestu do Damašku.
         A tu se mu Pán Ježíš postavil do cesty. Saula obklíčilo  uprostřed dne podivuhodné pronikavé světlo, které ho tak oslnilo,  že padl k zemi. A hned uslyšel hlas: „Sauli, Sauli, proč se mi  protivíš? Proč se bráníš mým ostnům ? Já jsem Ježíš, proti němuž  se vzpíráš.“ Tohle Saul slyšel. Hlas slyšeli i ti, kteří ho doprovázeli, ale dobře nerozuměli a nikoho neviděli. Ale Saul věděl  všecko. Najednou poznal, že ten Ježíš, kterého Židé ukřižovali, je  živ!  „A já se mu protivím, protože pronásleduji ty, kteří věří,  že je živ a kraluje! Jak bídný jsem člověk! Rouhač a protivník a ukrutník!“ To vše mu proběhlo hlavou. Pln strachu se ptal: „Pane,  co chceš, abych činil?“ A Pán Ježíš mu odpověděl: „Vstaň a jdi do  Damašku a tam ti bude povědíno, co bys měl učinit!“   Proč mu to Pán  Ježíš neřekl hned? Proto, že se chtěl přesvědčit, zda bude umět  poslouchat. Saul skutečně vstal a chtěl jít. Ale shledal, že nevidí. Vzali ho tedy jeho průvodci za ruce a vedli ho do Damašku.
        Tak tedy Saula našel Pán Ježíš a už ho nepustil.Na to Pán  Ježíš přišel aby jako dobrý pastýř hledal a zachraňoval zbloudilé  ovce.On hledá a chce zachránit také vás. A když vás najde, poví  vám také, co máte dělat, abyste našli cestu k Bohu. Jak to řekl  Saulovi, o tom si řekneme příště.
 ČTI: Sk 9,1-9

V. JAK SAUL SÁM HLEDAL

 „Proste a dáno bude vám; hledejte a naleznete; tlucte a bude vám otevříno."  Mt 7, 7

           To je jedno z nejkrásnějších zaslíbení, které dal Pán Ježíš  každému svému  učedníku. Ať potřebuješ cokoli, jen pros Pána  Boha! Nedá-li ti zrovna to, zač prosíš, dá ti jistě něco lepšího,  protože on nejlépe ví, čeho nejvíc potřebuješ. Ať hledáš cokoli,  jen hledej a pros; nenajdeš-li to, co hledáš, najdeš jistě něco  lepšího.
          Saul, první král Izraelský, jako mladík hledal oslice svého  otce, které se zaběhly. Oslice nenašel, ale setkal se s prorokem  Samuelem, který ho polil olejem na znamení, že ho povede Boží  duch, až bude králem. Můžeš tlouci na všelijaké dvéře a mnohé se  neotevřou, ale budeš-li tlouci na dvéře Božího srdce, vždycky se  ti otevřou, přijdeš-li včas a nebudeš-li se zdržovat u jiných  dveří. Pravda, někdy nás Bůh nechává čekat; někdy nás Pán Ježíš  nechá dlouho hledat, někdy budeme muset vytrvale tlouci, ale to  jenom proto, abychom ukázali, že to myslíme doopravdy.
          Saul z Tarsu musel prosit, hledat a tlouci celé tři dny, než  mu Pán Ježíš řekl, co má vlastně dělat. V Damašku měl objednaný  pokoj u nějakého Judy. Jaké bylo asi Judovo překvapení, když místo  sebevědomého, pyšného farizea, o němž slyšel, že je jedním z  nejhorlivějších učitelů jeruzalémských, spatřil před sebou osleplého a jakoby zničeného muže, který se dal odvést do pokojíka a  ani nepomyslel na pokrm a nápoj. Jeho duše měla jiné a důležitější  starosti. Ustavičně volala: „Bože, smiluj se nade mnou! Pane Ježíši, odpusť mi,že jsem tě pronásledoval! Ukaž mi,co mám dělat!“ Tak Saul prosil, hledal a tloukl. Trvalo to celé tři dny. Tak  ho Pán Ježíš zkoušel, aby viděl, zda prosí, hledá a tluče upřímně.
      Mezitím však už připravoval odpověď. Měl v Damašku učedníka  Ananiáše. Tomu rozkázal, aby šel do domu Judova navštívit Saula.  Ananiáš se bránil: „Přece nemohu jít k tomu, který se proslavil  tím, že krutě pronásledoval ty, kteří věří v tebe? Což kdyby mne zatkl?“  Ale Pán Ježíš mu ukázal, že má se Saulem své plány a že z  něho učiní svého kazatele mezi pohany. A zvlášť připomněl:  „Zrovna  se modlí!“ Ananiáš pochopil, že Pán Ježíš chce Saula vyslyšet a  že on,  Ananiáš, má být při tom nástrojem. Pánu Ježíši skutečně  nemůže ujít nikdo, kdo se modlí. A tak Ananiáš poslušně šel.
          Aby měl Saul naprostou jistotu, že půjde o odpověď Pána  Ježíše, ukázal mu Ananiáše ještě dřív než ho viděl očima. Říkáme  že se mu Ananiáš zjevil u vidění. Saul náhle spatřil tohoto  učedníka jako ve snu, ale věděl že nespí. V tom někdo zaklepal na  dvéře a Ananiáš stál před ním. Vložil na něho ruce a řekl: „Bratře  Sauli, Pán Ježíš mne poslal, abys prohlédl a přijal Ducha  Svatého.“ A hned se Saulovi vrátil zrak. Nyní si byl jist, že mu  Pán Ježíš odpustil. A na znamení toho, že chce od nynějška patřit  jen Pánu Ježíši, dal se pokřtít. Pak teprve pojedl. Jeho srdce  bylo naplněno radostí. Jeho prosby byly vyslyšeny. Prosil a bylo  mu dáno, hledal odpuštění a byl nalezen od Krista. Tloukl na Boží  srdce a ono se otevřelo. Ale pořád ještě nevěděl, k čemu ho Bůh  chce užít. O tom, jak se to snažil vypátrat si povíme příště. 
 ČTI: Sk 9,9-18

VI. JAK SE UČIL POSLOUCHAT

 „Vyučím tě cestě, po níž bys choditi měl,  dám radu, oči své na tě obrátě."  Ž 32,8

          Pán Bůh má pro každého z nás připravenou cestu. Je jako železniční inženýr, který sestavuje jízdní řád. Takový inženýr musí  vědět o každém vlaku, o každé lokomotivě. A když se podívá na  jízdní řád, ví, kde který vlak jede a kde která lokomotiva stojí.  Musí to vědět, protože jinak by došlo ke srážkám a mnoho lidí by  zahynulo. Ovšem, strojvůdci na lokomotivách musejí poslouchat.  Musejí se naučit jízdnímu řádu a nesmějí si vzpomenout, že pojedou  jinak, než jim to inženýr předepsal. Právě tak Pán Bůh vyměřil  každému cestu dříve ještě než se narodil. Ale člověk se musí této  cestě naučit. Špatně by to dopadlo, kdyby chtěl jít, jak mu  napadne. A Bůh slibuje, že každého této cestě vyučí. „Vyučím tě  cestě, po níž bys choditi měl, dám radu, oči na tě obrátě.“
         Ale člověk se musí chtít učit a člověk musí umět poslouchat.  Jinak by Bůh své oči od něho odvrátil a dopadlo by to tak,jako  když učitel z autoškoly odvrátí oči od svého žáka. Ale, kdo poslouchá, k tomu Bůh své oči obrací a zabrání každému neštěstí.
         I Saul se musel učit poslouchat. Dalo mu to dost práce, jak  uvidíme. Neuměl čekat, ale Pán Bůh ho tomu dokonale naučil.  Ananiáš ho ovšem nejdříve uvedl do církve Kristovy mezi bratry a  sestry. Neboť jenom v církvi Pán Bůh vyučuje svým cestám. Ale Saul  se nespokojil jen s církví. Chtěl napravit, co pokazil svým  pronásledováním křesťanů: A tak chodil po židovských školách, kterých bylo v Damašku celá řada. Když Židé slyšeli, že proslulý  jeruzalémský učitel bude v sobotu u nich mluvit, dostavili se v  největším počtu. Slyšeli sice, že se přidal ke křesťanům, ale nechtěli tomu věřit. Mysleli si snad, že se ukáže,jak tyto pověsti  jsou nesmyslné. Ale Saul jasně prohlásil, že uvěřil v Pána Ježíše.  A to vyvolalo takový hněv, že Saul, kterého křesťané nazývali jeho  druhým jménem Pavel, musel z Damašku utéci. Jednou v noci ho  přátelé pustili v koši na provaze ze zdi města. Jinudy to už  nešlo. Nepřátelé hlídali všechny brány. Nikdy si učený bohoslovec  a bývalý rabín nepomyslil, že bude utíkat v košíku! Tak mu Pán  Ježíš ukázal, že ho v Damašku mít nechce.
         Odešel do nedaleké pustiny. Cítil, že s ním Pán Ježíš chce  mluvit o samotě tak, jako  kdysi Pán Bůh mluvíval o samotě s  Mojžíšem, Eliášem i s Janem Křtitelem. Nebylo mu za těžko vydělat  si zde na chléb. Mohl pastýřům tkáti nebo opravovati stanové  plátno. Hlavně však přemýšlel o tom, co zažil v Damašku. Pán Ježíš  sám byl jeho učitelem.To bylo více, než když ho učil Gamaliel v  Jeruzalémě. Tentokrát pochopil Písma svatá, která znal od samého  dětinství, docela jinak. Když Pán Ježíš vykládá Písmo, pak opravdu  platí slovo, které jsme si už připomínali:  „Od dětinství Písma  svatá znáš, která tě moudrého mohou učiniti k spasení skrze víru.“  Pavel poprvé poznal Písmo svaté správně,  protože mu je vykládal  Pán Ježíš. Nevíme, jak dlouho zde Pavel zůstal. Ale když se vrátil  do Damašku, byl už vyučeným apoštolem. Ale pořád ještě nevěděl, co  s ním Bůh zamýšlí a tak to znovu zkoušel v Damašku.
 Ale slyšeli jsme, že ho Pán Bůh v Damašku mít nechtěl. Využil  nenávisti Židů, aby Pavel z tohoto města odešel nadobro. Kam teď?  Pavel se rozhodl jít do Jeruzaléma. Tentokrát ho nedoprovázeli  žádní vojáci,jako když se bral před třemi léty do Damašku. Zato se  vracel jako věřící křesťan mezi křesťany. Ale v Jeruzalémě ho  nechtěli přijmout, protože se ho báli. Teprve na přímluvu svého  spolužáka ze školy Gamalielovy  Barnabáše se mu podařilo připojit  se k apoštolům, kterým vypravoval o tom, jak ho Pán Ježíš zastavil  na cestě do Damašku. Ale Pán Bůh nechtěl mít Pavla ani v Jeruzalémě. I zde vzbudil proti němu nenávist Židů, takže Pavel mohl  zůstat v Jeruzalémě pouze čtrnáct dní. Když se bratří ze sboru dozvěděli, že Židé chtějí Pavla zabít, odvedli jej do přístavu a  lodí jej poslali do Tarsu. 
          Tak se Pavel dostal do svého rodného  města. Což Pán Bůh zapomněl na svůj plán? Nezapomněl. Musel však  předem připravit cesty, kudy by Pavel mohl jít. A Pavla učil čekat  na pravou chvíli. Neboť i v Božím království chodí vše podle přesného jízdního řádu. A Pavel se musel naučit v tomto řádu číst. 
 ČTI: Sk 9, 19b - 30

VII. JAK BŮH VYKÁZAL PAVLOVI PRVNÍ PRACOVIŠTĚ

 „Onť působí volnou cestu mou.“ 2.Sam 22,23

        Toto slovo napsal král David, když se díval zpátky na svůj  život, plný úspěchu. Přemohl všechny nepřátele, rozšířil svou  říši, nabyl velkého bohatství a slávy. Jiný na jeho místě by se  domníval, že to byla jeho chytrost, která to způsobila. Ale král  David správně viděl, že to byl Bůh. Některé cesty po kterých chtěl  jít mu zatarasil. Nesměl například stavět chrám, ač už pořídil  plány a snesl stavební materiál. A David se nesnažil touto zatarasenou cestou prorazit. Zato jiné cesty mu Pán Bůh uvolnil. A David  po nich bez reptání šel. V tom právě spočívá moudrost: aby se člověk netlačil tam, kde mu Bůh cestu uzavírá, a aby šel cestou, kterou mu Bůh uvolňuje.
         Tomuto umění se naučil Pavel. Nevíme, co dělal za svého několikaletého pobytu v Tarsu. Snad se živil děláním stanů. Žádný  z apoštolů si na něho nevzpomněl. Nepoznali, že se v něm skrývá  Boží vyvolená nádoba. Ale Pán Bůh na něho nezapomněl. Zatím,co  Pavel čekal, Bůh mu už připravoval volnou cestu do velikého města. Byla to Antiochie, jež měla tenkrát asi půl milionu obyvatel  z nejrůznějších konců světa. Obchodníci zde vydělávali velké peníze, protože nedaleko byl přístav, do něhož lodi přivážely a  odkudž odvážely nejrozmanitější zboží. A kde je hodně peněz, tam  je i hodně bezbožnosti. Zábavní parky, hospody, divadla a cirkusy  byly ustavičně plné. V kruhovitých divadlech pod širým nebem byly  odbývány zápasy otroků a zajatci byli zde předhazováni před tygry  a lvy, aby s nimi zápasili.
         A do tohoto města se dostali i křesťané, kteří uprchli před  pronásledováním z Jeruzaléma a odjinud. A protože žádný křesťan  nemůže tajit svou lásku v Pánu Ježíši, brzy se o nich dozvěděli i  pohané. A ti, kterým se pohanství zhnusilo a toužili po lepším  životě, začali navštěvovat křesťanská shromáždění. Nakonec také  uvěřili v Pána Ježíše a tak v Antiochii vznikl první sbor z pohanů
        V Jeruzalémě byli tím tak překvapeni, že sem vyslali  Barnabáše, o němž jsme už slyšeli. Chtěli vědět, zda jsou to  skuteční křesťané. Barnabáš po několikatýdenním pobytu shledal, že jejich láska ke Kristu je opravdová. Měl z toho nesmírnou radost.  Brzy však poznal, že tu musí být alespoň dva pracovníci, aby  stačili ukojit touhu těchto křesťanů po kázání. A tu Pán Bůh způsobil, že si Barnabáš vzpomněl na Pavla.
        Nejbližší lodí odcestoval do Tarsu. Jaké to asi bylo radostné  shledání! Pavel neotálel. Cítil, že mu Pán Bůh konečně uvolnil  cestu a že je to sám Pán Ježíš, který jej skrze Barnabáše volá do  Antiochie. Brzy se ukázalo, že ne nadarmo strávil několik let ticha. Jak jen znal bibli! Jak mocná byla jeho kázání! Znal dokonale řecky, takže mohl mluvit pohanům bez překladače. Zde se  Pavel naučil mluvit srozumitelně k pohanům. Pán Bůh ho tak připravoval na misionářské cesty po tehdy známém světě. Svědčilo o tom i  to, že po Pavlových kázáních v Antiochii se přidávalo ke křesťanské církvi tolik pohanů, že to vzbudilo pozornost celého města.  Praobyvatelé antiochenští nevěděli, co si o těchto lidech mají  myslet. Židé to nebyli - to bylo na nich vidět. Pohané to také  nebyli, jinak by je bylo vídat v pohanských chrámech. Ale mluvili  ustavičně o Kristu jako o svém Pánu. A tak jim dali jméno  Kristovci,  kristiani,  t.j. křesťané. A toto jméno nám zůstalo dodnes.
        Pavel měl tedy konečně volnou cestu před sebou. Pán Bůh ho  určil k tomu, aby kázal pohanům. Ale Antiochie byla pro něho jen  přípravou pro další působiště. Naučil se zde mluvit k pohanům, on  bývalý Žid. Brzy ho však uvidíme jinde. Zatím se radujeme, že mu  Pán Ježíš konečně ukázal, kde ho chce mít.  
ČTI: Sk 11,19 - 25

VIII. JAK  ZAČALA  PAVLOVA  DOBRODRUŽSTVÍ

 „Onť jest má nádoba vyvolená, aby nosil  jméno mé před pohany i krále.“  Sk 9,15

          Tohle řekl Pán Ježíš o Pavlovi. Bylo to v Damašku. Učedník  Pána Ježíše Ananiáš se bál jít s Kristovým vzkazem do domu Judova  k osleplému Saulovi. Vždyť o něm všichni slyšeli, že přišel do  Damašku proto, aby odváděl do vězení a vraždil! „Jak bych mohl jít  do jeho příbytku ?!“ Myslel si Ananiáš: „Saul je podoben nádobě 
s krutým jedem. S tím nesmím nic mít.“ Ale Pán Ježíš ho ujistil, že  tento jed vylil a naplnil nádobu něčím docela jiným. Naše dnešní  heslo říká, čím byl Pavel naplněn. Bylo to jméno Pána Ježíše. Od  té doby, kdy se Saul setkal s Pánem Ježíšem, neznal dražšího a  vzácnějšího jména. Byl tímto jménem tak naplněn, že je nosil všude  sebou. V Antiochii je nesl před pohany, a dnes si povíme o tom,  jak je nesl před vladaře. Nebyl to ještě král, ale dlouho to trvat  nebude a Pavel se octne i před králem. A všude bude svědčit o  jménu, které je nad každé jméno. Tak se stane apoštolem.
 Zatím ovšem zůstával v Antiochii. Jen jednou odešel s  Barnabášem do Jeruzaléma, když tam nesli sbírku pohanských křesťanů pro hladové učedníky Pána Ježíše v tomto městě. Ale jinak  pracoval v Antiochii. Pán Ježíš však nebyl se svými plány hotov.  Chystal pro Pavla něco většího. Snad to Barnabáš a Pavel sami  tušili. Snad stávali v přístavišti a dívali se na zámořské lodi  jak vyplouvají do dalekých zemí. Snad si říkali: „Kéž bychom mohli  nésti do těchto zemí jméno Pána Ježíše!“
          Tu jednoho dne při bohoslužbách vyvstali ve sboru někteří  bratří a oznamovali, že je Boží vůlí, aby Barnabáš a Pavel byli  vysláni k pohanům. Sbor se nerad loučil se svými nejlepšími  pracovníky. Ale když si byli jisti, že je to vůle Boží, za mnohých  modliteb a mnohého žehnání vyslali první misionáře do světa. Tak  nastala pro Pavla dobrodružná doba, plná nebezpečí na řekách, v  městech, na poušti i na moři, mezi loupežníky i mezi Židy, mezi  pohany i mezi falešnými bratřími; doba plná práce a únavy, hladu a  žízně, zimy a horka. Třikrát za tu dobu byl mrskán metlami, jednou  byl kamenován, třikrát tonul na moři. A všecko to vydržel, protože  Bůh byl s ním prostřednictvím Ježíše Krista.
         Nejprve se vydali lodí na ostrov Cypr, kde se narodil  Barnabáš. Šli od města k městu, nikde se dlouho nezastavovali,  protože je Duch svatý ponoukal dál a dál. A tak prošli asi patnáct  měst, až po několikaměsíčním putování došli do Páfu, hlavního  města na ostrově. Zde byl chrám pohanské bohyně Venuše, o níž se  vypravovalo, že se zrodila právě zde z mořské pěny. Pavel a Barnabáš tu začali kázat. Jejich kázání byla tak pronikavá, že o nich  mluvilo celé město. I římský vladař ostrova, Sergius Pavel, uslyšel  o podivných kazatelích. Protože byl člověk přemýšlivý a uctívání  Venuše ho neuspokojovalo,  pozval Barnabáše a Pavla do svého paláce.
         Tak se Pavel dostal před prvního vladaře a zvěstoval mu Pána  Ježíše, který přišel, aby se stal Spasitelem a Vysvoboditelem  hříšníků.
         Ale všude tam, kde lidé otvírají srdce Pánu Ježíši, přichází  i neviditelný nepřítel, aby všechna dobrá předsevzetí zničil. Zde užil za svůj nástroj vladařova kouzelníka Barjezusa, který pro  Sergia Paula připravoval kouzelné nápoje proti zlým duchům a hádal  mu osud z hvězd. Tento čarodějník viděl, že jeho pán už už chce uvěřit Pánu Ježíši. A tak všechno vynaložil na to, aby jej od víry  odvrátil. Ale Pavel se na něj v síle Ducha svatého obořil a řekl:  „Ty synu ďáblův, si myslíš, že budeš překážet Pánu Ježíši ? Od  nynějška budeš slepý, jestliže se nenapravíš!“ A skutečně:  kouzelník oslepl a museli ho odvést. to tak působilo na vladaře,  že uvěřil v Pána Ježíše.
        Tak získal Pavel prvního pohanského vladaře. Splnilo se to,  co řekl o Pavlovi před dvanácti lety Pán Ježíš: „On jest má nádoba  vyvolená, aby nosil mé jméno před pohany i krále.“
 ČTI: Sk 13,1-12

IX. LIDÉ  SE  ZKORNATĚLÝM  SRDCEM

 „Kdož zatvrzuje srdce své,  upadne ve zlé."  Př 28,14

         Jedna z nejhorších nemocí je skleroza srdce. Snad jste už viděli v nějaké učebnici namalované srdce. Vedou k němu nejen žíly a  tepny, jimiž prochází krev, ale i množství tenoučkých cévek, jimiž  procházejí vzácné výživné látky. Všechny tyto žíly, tepny a cévy  musejí být pružné, aby se mohly roztahovat a stahovat. Ale někdy  se stane, že špatnou výživou tyto žíly, tepny a cévy a srdce samo  ztvrdnou. Jejich stěny zesílí, průměr se zúží a krev nemůže probíhat. Srdce zleniví a každou chvíli může v těle něco prasknout. Této nemoci se říká sklerosa nebo zkornatění. Sklerosa znamená česky  zatvrdlost.
         Kdybyste si otevřeli řecký překlad Nového zákona, shledali  byste, že se tam velmi často mluví o skleróze. Je totiž ještě jiná  zatvrdlost srdce, o které mluví dnešní heslo. Srdcem se naslouchá  Boží zvěsti. Jestliže člověk neposlouchá to, co Bůh dává zvěstovat  jeho srdce zatvrdne. A takové zatvrdnutí srdce vede ke smrti duše.
         Dnes si povíme o lidech, kterým srdce zatvrdlo vůči Božímu  poselství. Bylo to v Malé Asii. Pavel s Barnabášem a mladým  pomocníkem Janem Markem, synovcem Barnabášovým, vstoupili totiž na  loď a odpluli z Páfu do Malé Asie. Dostali se po řece až do hlavního města této krajiny. Ale nebezpečí, která na cestě prožili,  byla taková, že jim Jan Marek utekl. Ostatně se zde ani dlouho  nezdržovali, protože v létě bylo toto město poloprázdné. Většina  obyvatel byla v horách, aby unikla horku a zimnici, jež v létě  vždycky v tomto městě řádily. Jak by se mladičký Jan Marek nebál?!  Byl příliš nezkušený a snad ještě ani nevěřil, že Pán Ježíš chce  chránit každého, kde je v jeho službách. Naši apoštolové šli asi  týden severním směrem územím, plným lupičů, a dostali se do Antiochie Pisidické na horské planině. Byla tu kasárna římského vojska  a mohutný chrám, v němž se obyvatelé klaněli měsíci.
Ale byla tu  také synagoga. Pavel s Barnabášem hned první sobotu zde kázali.  Sám správce synagogy je k tomu vyzval, když se dozvěděl, že Pavel  je jeruzalémským doktorem bohosloví a Barnabáš knězem. A Pavel  kázal opravdu mocně o Pánu Ježíši, Synu Božím, kterého Židé  zavrhli pro tvrdost srdce a nakonec také ukřižovali. Ale Bůh tohoto Ježíše vzkřísil, aby ukázal, že On jest zaslíbeným Spasitelem.
        Výsledek tohoto kázání byl nečekaný. Bylo tu také mnoho pohanů, kteří po kázání Pavla prosili, aby příští sobotu kázal také  jim, že pozvou své přátele. Celý týden dostával Pavel a Barnabáš  návštěvy svých posluchačů, kteří chtěli víc vědět o Pánu Ježíši. A  v sobotu se sešlo téměř všecko město k slyšení slova Božího. A tu  se zatvrdilo srdce Židů. Místo, aby přijímali to, co jim Pavel  zvěstoval, začali žárlit, že na jejich kázání nikdy tolik lidí nepřišlo. Hlasitě reptali. Někteří dokonce skákali Pavlovi do řeči.  Tu se Pavel zastavil ve své řeči. Přísně pohleděl na rušitele a  zvolal: „Vám jsem měl nejdříve kázat slovo Boží, ale nyní se  obrátím k pohanům, když máte tak tvrdé srdce ! Jak byste mohli uvěřit !?“
        Důstojně opustil synagogu a šel s pohany. Snad jim kázal pod  širým nebem. Mnoho jich pak uvěřilo a zvali vždy nové a nové  posluchače, takže se zvěst o Pánu Ježíši rozšířila brzy po celém  kraji.
        Ale Židé se zatvrzelým srdcem nelenovali. Nejen, že sami  neposlouchali, ale vzbouřili nábožné ženy a přední měšťany, kteří  Pavla a Barnabáše vyhnali z města. Nechápali, že jim tito  kazatelé přinášeli živou vodu. Nepochopili, že bez ní zahynou a že  snad už nikdy nebudou mít příležitost naslouchat Božímu hlasu.  Jejich srdce ztvrdlo. A tvrdé srdce už ani nemůže slyšet Boží  poselství. Nejsmutnější bylo, že vyhnali ty, kdo jim zvěstovali  spásu.
 ČTI: Sk l3,l3-15 , 42-52

X. JAK  SE  PAVEL  SETKAL  S  LIDMI  ZATEMNĚLÝCH  SRDCÍ

 „Protože ...Boha nectili jako  Boha...zatmíno jest nemoudré srdce jejich,... a sloužili stvoření  raději než Stvořiteli.“  Řím. 1,21-25

          Včera jsme si ukazovali, jak zatvrzelé srdce vede ke zlému.  Viděli jsme to na Židech v Antiochii Pisidické, kteří navedli  nábožné ženy, aby Pavla a Barnabáše vyhnaly z města. Ještě hůř to  dopadlo v Ikonii dále na severu, kam Pavel a Barnabáš došli asi za  čtrnáct dní. Tam chtěli pohané na ponoukání Židů Pavla a Barnabáše  kamenovat. Jen tak tak, že unikli z města se zdravou kůží.  Zatvrzelost k Božímu slovu vede nakonec i ke vraždě. Nejdříve  srdce zatvrdne tak, že už ani slovo Boží neslyší. Pak se zatemní,  takže přestane vidět skutky Boží a potom přestane věřit v Pána  Boha vůbec. Ale protože člověk bez Boha nemůže být, dosadí si na  prázdný Boží trůn člověka, kterého Pán Bůh stvořil a začne ho  uctívat. Tak vzniklo pohanské náboženství. Římané uctívali císaře,  stavěli mu sochy, nosili v průvodu jeho obrazy, klaněli se jim  jako Pánu Bohu. To nám říká dnešní text: „Protože Boha nectili  jako Boha, zatmíno jest nemoudré srdce jejich, i sloužili stvoření  raději než Stvořiteli.“
          Povíme si, jak tohle sami na sobě zažili Pavel a Barnabáš.  Došli do Lystry po kvapném odchodu z Ikonie. Lystra byla menším  městem v odlehlých horách. Nebyla tu žádná synagoga, protože Židé  nevyhledávali odlehlá města. Zato však tu byl velký a slavný  pohanský chrám. Kde budou Pavel a Barnabáš kázat? Do pohanského  chrámu nesměli. Kázali tedy na ulici, jež se podobala dlouhému  náměstí. Mezi posluchači byl jeden, který Pavla velmi pozorně  poslouchal. Byl, chudák, od narození chromý. Když slyšel Pavla  vypravovat o Pánu Ježíši, jak na zemi všem pomáhal a ještě nyní má  moc pomáhat, protože je v nebi a dostal od Boha k tomu oprávnění,  vznikla v něm víra, že by mohl být ještě uzdraven. Pavlovi tato  víra v očích chromého neušla. Uprostřed kázání se k němu obrátil a  zvolal: „Povstaň přímo na nohy!“ Chromý opravdu vyskočil a  chodil. Pán Ježíš se přiznal i k víře svého apoštola i k víře  nemocného.
          A víte, co se stalo? Posluchači začali uctívat Pavla a  Barnabáše, místo aby padli na kolena a děkovali Pánu Ježíši.  Pohanští kněží začali volat: „Bohové se připodobnili lidem a  přišli mezi nás !“ A hned kněží přivedli ozdobené býky, aby je  obětovali Pavlovi a Barnabášovi. Ale Pavel si prorazil cestu  zástupem až k oltáři, roztrhl svůj plášť na znamení smutku a  volal: „Muži, co to děláte za hlouposti ? My přece nejsme bohové,  ale lidé jako vy. Přišli jsme mezi vás, abychom vám ukázali na  pravého Boha, který stvořil nebe a zemi. Jemu samému se máte  klanět !“
         Jen těžce se podařilo Pavlovi upokojit zástupy. Vtom přišli  do Lystry Židé z Ikonie a Antiochie. Když viděli, co se stalo,  našeptali pohanům, že Pavel a Barnabáš jsou podvodníci. A už jim  nedalo mnoho práce, aby podnítili zástup ke kamenování Pavla.  Stačilo, aby jeden z Židů hodil kamenem. Druzí ho následovali jako  nerozumné stádo. Tak si počínali lidé, kteří Boha nectili jako  Boha, protože se zatvrdilo jejich srdce. Octli se ve tmě. Nakonec  se chtěli klanět člověku. Když jim v tom zabránil, začali ho  kamenovat.
         Pavel v mdlobách klesl na zem. Krev zbarvila jeho tvář. Zdálo  se, že je mrtev. Prchlivost lidu vyprchala. Bezvládné tělo vytáhli  před městské hradby a nechali je napospas divokým psům. Židé měli  radost. Konečně se Pavla zbavili! Jak asi truchlil Barnabáš,  který byl v té době asi v jiné části města, když se dozvěděl, co  se stalo.
        Přišel s několika učedníky, kteří kázání Pavlovu uvěřili, aby  nebohého misionáře aspoň počestně pochovali. Když jej obklopili,  Pavel otevřel oči a dokonce i vstal. Pán Ježíš ho uchránil před  smrtí. Ze zármutku se stala radost ! Přátelé ošetřili Pavlovi  rány, ale jizvy mu zůstaly celý život. Ukazoval na ně později jako  na čestné odznaky toho, že mohl trpět pro svého milovaného Spasitele a Mistra.
       Ráno byl tak osvěžen, že mohl s Barnabášem odejít z města.  Šli zpět cestou, kterou přišli. Všude povzbuzovali učedníky Pána  Ježíše, zřizovali sbory, a pak se první lodí vrátili do Antiochie  Syrské, z níž vyjeli. Však byli pryč víc než dva roky!
 ČTI: Sk 14,8-15, 18-22

XI. ČEM  PAVEL  KÁZAL

 "Milostí spaseni jste skrze víru, a to ne sami u sebe,  dar jest to Boží, ne ze  skutků, aby se někdo nechlubil." Ef 2,8
 
           Každý z nás ví, co je to milost. Zločinec je odsouzen k smrti. Už stojí pod šibenicí, už mu dávají provaz kolem krku, ale v  poslední chvíli přijde zpráva, že nesmí být popraven, protože mu  byla udělena milost. Milost je opak toho, co si člověk zasloužil.  Zasloužil si trest, ale trest mu byl odpuštěn. Milost je něco, co dostává člověk zdarma. Dokud jste dětmi, je to pro vás samozřejmé,  že vše, co přejímáte od tatínka a maminky, dostáváte zadarmo, z  milosti. A nic vám to nevadí.     
           Ale až budete větší, budete velmi  neradi přijímat něco zdarma. Když vám dá někdo nějaký dar, hned si  řeknete: Musím mu také něco dát. Člověk se bojí, že by byl příliš  zavázán, kdyby přijímal dary bez oplátky. Pán Bůh odpouští úplně  zadarmo. Říkáme tomu, že dává spásu. Každý z nás si zaslouží  trest,  protože ani jeden z nás neposlouchal Boha tak, jak bychom  měli. Ale prosíme-li za odpuštění, Bůh nám kvůli Pánu Ježíši  odpustí. Člověk však si to nechce dát líbit. A tak si vymýšlí  věci, kterými by si Boží dar zasloužil. Židé si nechali odříznout  kus kůže - tomu se říkalo obřízka -, každého dne se omývali,  nejedli vše, co ostatní, některé dny pak vůbec nejedli. Ve  středověku si katolická církev vymyslela dobré skutky, almužny,  pouti do Říma nebo do svaté země, kde se Pán Ježíš narodil a kde  byl ukřižován. Chtěli si tím zasloužit odpuštění hříchů. Žel že i první křesťané si mysleli, že člověk musí něco  dělat, aby si zasloužil odpuštění. O tom si dnes něco povíme.
        Když se Pavel a Barnabáš vrátili do Antiochie Syrské,  zmocnila se tamějšího sboru nesmírná radost. Vždyť téměř tři roky  o nich neslyšeli! Nevěděli, zda jsou vůbec ještě živi!
        A nyní od  úst k ústům letěla zpráva: Pavel a Barnabáš jsou zpátky! Dovedeme  si představit, jak asi bylo přeplněno shromáždění, kde Pavel a  Barnabáš vypravovali o milosti Boží, kterou Pán Ježíš prokazoval  pohanům, kteří uvěřili. A o tom, jak Pán Ježíš potvrzoval kázání  misionářů divy a překvapujícím vysvobozováním z krajního  nebezpečí. Jaký chvalozpěv  o milosti Boží se asi ozýval v tomto  shromáždění!
       A přece se ozvali někteří s pochybovačnými otázkami. Byli to  bývalí Židé, kteří uvěřili v Pána Ježíše a přišli do Antiochie z  Jeruzaléma. Ti prohlásili,že žádný pohan se nemůže stát křesťanem,  nestal-li se dříve Židem, to jest nepřijal-li obřízku na znamení  smlouvy s Bohem. To vyvolalo ve sboru pobouření. Kdyby tito lidé  měli pravdu, museli by Pavel a Barnabáš jít zpátky do všech měst,  kde pohané uvěřili a museli by říci: "Na něco důležitého jsme  zapomněli! Musíte se stát nejprve Židy, abyste mohli dosáhnout  odpuštění hříchů." A co by odpověděli bývalí pohané? "Víra v Pána  Ježíše nám tedy nepomůže? Ne, Židy se stát nechceme!" To by byl  zmatek!
        Ale i v Antiochii byli pohané, kteří uvěřili v Pána Ježíše.  Jsou tedy křesťany nižšího řádu? Teď si teprve všimli, že bývalí  Židé s nimi nikdy nesedli ke společnému stolu. Pavel a Barnabáš  nadarmo usilovali o jednotu. Nakonec se rozhodli vyslati posly do  Jeruzaléma o radu k apoštolům. Věděli, že v Jeruzalémě je Jakub,  bratr Pána Ježíše, a Petr a Jan a ostatní apoštolové. Poslové pak  brzy donesli dopis, že není třeba, aby se pohané dřív stali Židy  než uvěří v Pána Ježíše. Jen se mají zdržet požívání masa, jež  bylo na trhu obětováno modlám, dále maso zvířat, jež byla při  zabíjení udušena. To by bylo pro bývalé Židy velkým pohoršením. Z  lásky k nim se mají těchto věcí zdržet. Vidíte, že Duch svatý vedl  apoštoly tak, jak to Pavel pochopil.      
       Člověku Pán Bůh odpouští  zadarmo, jestliže uvěřil v Pána Ježíše. Nelze si to ničím  zasloužit. Pán Ježíš béře každého tak, jak je. Nečiní rozdílu mezi  Židy a pohany. 
ČTI: Sk 15, 1-12 13 18-20 30-35

XII. BŮH  DÁVÁ  PAVLOVI  NÁHRADU  ZA  JANA  MARKA

 "Kdo jest bázlivý a lekavého srdce,  odejdi a navrať se do domu svého, aby nezemdlil srdce bratří svých."  5.Mojž 20,8
         Heslo pro dnešní den je vyňato z vojenského řádu národa  Izraelského. Byl to podivuhodný řád. Hned v prvním paragrafu je  lid vyzýván k tomu, aby se nebál, neboť Pán Bůh bude bojovati za  něj. A hned v dalších odstavcích se praví, že na vojnu nemusí jít  ten, kdo si právě vystavěl nový dům a ještě ho nezabydlel, dále  ten, kdo se oženil, a konečně ten, kdo je bázlivý a lekavého  srdce. Takový člověk by svou bázlivostí vzal druhým odvahu. Ať jde  tedy raději domů.
        Toto heslo platí nejen pro dobu války; to heslo platí i tam,  kde se bojuje o království Boží a jeho pravdu na tomto světě. Lidé  bázliví a lekaví by mohli strhnout druhé k útěku z boje, a tak je  lépe, když zůstanou doma. Bázeň je výrazem malé víry v Boha. Kdyby  například s nějakým misionářem šel ustrašený člověk, jak by mohl  kázat o odvaze a důvěře v Boha ? Tuto zásadu měl apoštol Pavel a  podle toho si vybíral spolupracovníky pro své dobrodružné cesty za  kázáním radostného poselství o Pánu Ježíši. Bázlivý člověk se k  těmto cestám, plným nebezpečí, nehodí. Svou bázlivostí by mohl  nakazit druhé.
        Pavel se skutečně chystal na druhou misijní cestu. Jednoho  dne řekl Barnabášovi: „Je nejvyšší čas, abychom opět navštívili  věřící, které jsme získali na první cestě. Vždyť nevíme, jak se  mají a zda jim nehrozí nebezpečí mezi tolika pohany a  nepřátelskými Židy.“ Barnabáš ovšem ihned souhlasil a navrhoval,  aby vzali s sebou opět jeho synovce Jana Marka. Ten jim, jak víte,  na první cestě utekl. Ale Pavel nechtěl o Markovi ani slyšet.  Věděl, že cesta bude nyní ještě nebezpečnější, protože chtěl  tentokrát jít pěšky Malou Asií. „Ať jen si Marek vyprosí od Pána  Boha trochu statečnosti a pak teprve to s ním můžeme zkusit!“ Ale  Barnabáš stál na svém. A tak vznikl tuhý spor mezi oběma  misionáři, který skončil rozchodem těchto dvou přátel. Nesmíte si  ovšem myslet, že se rozešli ve hněvu. Pavel často s láskou  vzpomínal na Barnabáše. Později přijal i Marka mezi své  spolupracovníky, když se mohl spolehnout na to, že se naučil  statečnosti.
        Ale Pavel nemusel jít sám. Pán Ježíš mu dal nového  spolupracovníka. Byl to Silvanus, který přišel do Antiochie z  Jeruzaléma. Ten se nabídl, že půjde s ním. A tak spolu vyrazili na  sever. Církev je provázela mnohými modlitbami. Museli projít tzv.  syrskou branou, to jest soutěskou tak úzkou, že byla od pradávna  překlenuta zděným obloukem. Pak šli přímořskou krajinou v Cilicii.  Odtud táhli vzhůru divokým pohořím taurským. Stezka vedla někdy  několik dní podél vysokých skal, jindy hlubokými údolími a dokonce  i propastmi. Přenocovat museli pod širým nebem. Kraj byl plný  loupežníků. Konečně se však dostali do Galádské krajiny, kde  navštívili nejprve křesťany v Derben a pak v Lystře. Jak se asi  radovali křesťané, když opět spatřili Pavla! A jak se radoval  Pavel, když shledal, že vytrvali u víře a nedali se opět zlákat  ani zastrašit pohanstvím, ani židovstvím.
        V Lystře pak měl Bůh pro Pavla nové překvapení. Byl to Timoteus, který před třemi roky stál mezi Pavlovými posluchači.  Možná, že to bylo právě v rodině Timoteově, kde Pavla ošetřili po  kamenování. Otec Timoteův byl sice pohan, ale matka Eunika a  babička Loida byly věřícími židovkami, které si v sobotu čítávaly  
v knihách Starého Zákona. Malý Timoteus jim dychtivě naslouchal.  Když se pak sám naučil číst, denně si čítal v bibli. Co tam jen  bylo zaslíbení o příchodu Pána Krista, který měl vysvobodit svůj  lid z hříchu ! A najednou přišel Pavel a zvěstoval, že se Spasitel  už narodil, že kázal a pomáhal, že byl nakonec ukřižován, ale že  ho Bůh vzkřísil z mrtvých, aby mohl být přítomen všem, kdo v něho  uvěří. Tenkrát celá rodina uvěřila.
       Když se nyní Pavel dozvěděl, že ten bledý jinoch, kterého  před léty poprvé spatřil, má dobrou pověst mezi křesťany jak v  Lystře, tak v Ikonii, když ho slyšel ve shromáždění vykládat o  svém Spasiteli, vznikla v něm myšlenka: „Timotea volá Bůh k  misijní práci.“ A jednoho dne Timoteovi navrhl, aby s ním šel na  misijní cestu získávat pohany pro Krista. Nezakrýval mu nic z  nebezpečí, jež na něho čekají. Ukázal mu, že už možná nikdy  neuvidí své drahé. Promluvil i s matkou Eunikou, která by odchodem  Timoteovým ztratila svého jediného syna. A hle, všichni  souhlasili. U všech byla ochota podstoupit tuto oběť jako dík Pánu  Ježíši za jeho lásku, když se obětoval na kříži pro nás.
       A tak v Lystře dal Bůh náhradu za Jana Marka. Timoteus byl  statečný mladík, protože opravdově uvěřil v Pána Ježíše. Lekavé a  bázlivé srdce ztratí pouze ten, kdo má Pána Ježíše upřímně rád. 
ČTI: Sk 15,36 - 16,5

XIII.  JAK  SE  PAVEL  DÁVÁ  PONOUKAT  OD  DUCHA  SVATÉHO

 „Ducha neuhašujte." 1.Te 5,19
 „A nezarmucujte Ducha svatého Božího,  kterýmž znamenáni jste ke dni vykoupení."  Ef 4,30

         Abyste rozuměli dnešním heslům z Písma svatého, musím vám  vyložit, kdo je Duch svatý, který nemá být zarmucován ani uhášen.  Je to velmi těžká úloha a mnoho slavných a zbožných lidí se marně  pokoušelo srozumitelnými lidskými slovy vystihnout toto tajemství!  Ale snad si úlohu usnadníme, když si řekneme, co je duch nesvatý.  Často říkáváme o některých chlapcích, že jimi šijí všichni čerti !  Chce se tím říci, že v nich není nic dobrého, že jsou plni  závisti, škodolibosti, nenávisti, zloby, mrzoutství a všech  možných ďábelských nálad. Takový hoch je naplněn duchem nesvatým.
        Duch svatý naplňuje pravým opakem: radostí, láskou, pokojem,  tichostí, dobrotivostí, dobrotou, věrností, krotkostí a  střídmostí. To jsou vlastnosti, které by měl mít každý z nás. A to  nejkrásnější, co vám dnes mohu povědět, je to, že každý z vás může  tyto vlastnosti obdržet. Neboť Pán Ježíš praví, že jeho Otec dá  Ducha svatého těm, kdo jej prosí. To je největší a nejvzácnější  zaslíbení Písma svatého. A naše heslo praví, že si tímto Duchem  poznamenává každého svého syna a dceru, aby si ho všiml v den  soudu.
       Ale dnešní heslo nám také říká něco jiného. Říká, že Ducha  svatého možno uhasit nebo zarmoutit. Je to tak, jako když někdo  uhasí plápolající oheň, který hřál nejen nás, ale i ty, kteří jsou  kolem něho. Je to tak, jako když někdo zarmoutí svého nejlepšího  přítele. Uhasit Ducha svatého lze neposlušností. Sebemenší  neposlušnost zmenší plamínek vaší lásky, radosti, vašeho pokoje a  tichosti. A nakonec tyto plamínky zhasnou docela. Zarmoutit Ducha  svatého lze tak, že se mu někdo vytrhává z ruky, když ho někam  vede. Duch svatý například chce, abys šel napravo, protože ti tam  chystá setkání s někým, kdo pro tebe bude mít velký význam. Ale ty  si umíníš, že půjdeš nalevo. Nemusí tam být nic špatného, naopak:  můžeš tam vykonat mnoho užitečného. Ale Duch svatý s tebou  nepůjde. Zarmoutí se pro tvou neposlušnost a od tebe odstoupí. A  jakmile od tebe odstoupí, zmizí i znamení, kterým si tě Bůh  poznamenal, a nakonec si tě Bůh ani nevšimne.
       Úspěch apoštola Pavla, největšího misionáře, spočíval v tom,  že uměl naslouchat ponoukání Ducha svatého.
        Nevíme, jak dlouho zůstal Pavel v Lystře ve zbožné domácnosti  Euniky, matky Timoteovy. Ale jistě si vypracoval plán, jak se  svými pomocníky Sílou a Timoteem dobudou Malou Asii pro Pána  Ježíše. Snad si pořídil i mapku s většími městy a zatrhl si místa,  která hodlal navštívit. A jednoho dne se vydal na cestu.  A vždy zažil něco zvláštního. Kdykoli chtěl někde kázat,  někdo mu v nitru říkal: "Zde se nezdržuj, jdi dál !" Pavel si byl  jist, že ho ponouká Duch svatý. Proto ho ani nenapadlo, aby  svévolně trval na svém plánu, který si vypracoval snad už v  Lystře. Podroboval se ponoukání Ducha svatého. Tak téměř bez  zastávky prošel krajinami, kde chtěl původně kázat. Ustavičně  slyšel hlas: „Jdi dál na západ.“ A tak se dostal do římského města  Troady, které leželo nedaleko proslavené starověké Tróje. Bylo to  u samého moře. A za mořem ležel nový světadíl, Evropa. V přístavu  spatřili naši tři misionáři množství lodí, které právě  připlouvaly z Evropy anebo se do Evropy chystaly.
        Co tu bude Pavel dělat ? Dá mu Pán Ježíš skrze svého Ducha jasný pokyn ? Jaký má s ním plán, když mu zabránil mluvit v Malé Asii?!  Pavel opravdu nemusel dlouho čekat na pokyn. V noci se mu  ve snu ukázal člověk, který podle oděvu i zbraní pocházel z Makedonie, evropské krajiny. A tento člověk ve snu na Pavla jasně  volal: „Přejdi do Makedonie a pomoz nám !“  To Pavlovi stačilo.  Poznal, že ho Bůh chce mít v Evropě. Když to vypravoval svým  přátelům, ihned souhlasili. Spočítali peníze, které měli a jeden z  nich šel zaplatit místo na lodi do Evropy.
        Ale ještě než vstoupili na loď, setkali se s lékařem Lukášem,  svým starým známým. Byl to původem pohan, ale pravděpodobně už v  Antiochii se stal křesťanem. Odtud znal Pavla a Sílu. Nevíme jak  se dostal do Troady  - snad doprovázel šlechtice Theofila na cestě  Malou Asií. A Bůh to zařídil tak, aby se zde s Pavlem setkal.  Proto tolik Pavla ponoukal, aby spěchal na západ. Kdyby byl Pavel  neposlouchal ponoukání Ducha svatého, byl by přišel o lékaře,  kterého na cestách tolik potřeboval. A my bychom přišli o vypsání  cest Pavlových.
        Poslouchat Ducha svatého se vždycky vyplácí. Pavel mohl sice  kázat v Malé Asii - byly by to jistě užitečná věc - ale do Evropy  by se snad nikdy nedostal. 
Pán Ježíš mu připravoval cestu a Pavel  po ní šťastně šel, protože ani neuhašoval, ani nezarmucoval Ducha  svatého. Kdo chce vykonat to, k čemu ho Bůh určil, kdo nechce  ztratit znamení Boží na svém čele, ten musí Ducha svatého  poslouchat. 
ČTI: Sk 16, 4-10

XIV. ŽENA,  KTERÁ  SE  BOJÍ  HOSPODINA

 „Žena, která se bojí Hospodina,  tať chválena bude."  Přísl. 31,30

       Možná, že si některý chlapec, který slyší dnešní heslo,  řekne: „Tohle není heslo pro mne! Já se o holky nestarám a nic mi  do nich není!“ A přece tento chlapec nemá pravdu. Vždyť má  maminku a to je žena! A jistě mu záleží na tom, aby jeho maminka  patřila mezi ty ženy,  které jsou chváleny. Že je chválíte vy, to  se rozumí samo sebou. Kdo by nechválil svou maminku ?!  Ale jde o  to, aby ji chválili také ostatní lidé, a hlavně, aby ji chválil  Pán Bůh. A to platí o každé ženě, dívce i děvčeti. Lidé vás mohou  chválit, ale nechválí-li vás Pán Bůh, všechno jste prohráli.
       Naše heslo říká, která žena bude chválena. „Žena, která se  bojí Hospodina, tať chválena bude !“ Bát se Hospodina znamená brát  vážně vše, co On říká, co nařizuje, co si zakazuje i co zaslibuje.  Když Pán Bůh v Písmě svatém říká:  „Neviděl jsem spravedlivého opuštěného ani potomky jeho žebrati chleba,“   pak žena, která se  bojí Hospodina, nebude mít strach z hladu. Když Pán Bůh říká:  „Tak  Bůh miloval svět, že Syna svého jednorozeného dal, aby žádný, kdo  v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný,“  pak žena, která se  bojí Hospodina, Pána Ježíše přijme za svého Spasitele a Pána,  protože se bojí, aby neurazila Pána Boha, který Pána Ježíše dává.
        Dnes vám povím o jedné takové ženě, která se bála Hospodina.  Setkal se s ní apoštol Pavel v Evropě.
        Včera jsme si vypravovali, jak se Pavel, Sílas, Timoteus a  Lukáš posadili v Troadě na loď, která plula do Evropy. Už druhého  dne přistáli v Evropě a pěšky se vydali z přístavu na sever.  Museli jít čtyři hodiny než se dostali do prvního evropského města  Filippis. Bylo to římské město s římskými vojáky. Židů zde téměř  nebylo, takže naši misionáři marně hledali synagogu. Ale brzy  našli místo, kde se Židé shromažďovali k modlitbám. Bylo to za  městem na břehu malé říčky. Zde se setkali hned první sobotu s  několika ženami, které se zde modlily. A Pavel jim hned začal  kázat o Pánu Ježíši. A kázalo se mu velmi dobře, protože Duch  svatý mu nebránil. Naopak, získal pro Pána Ježíše ženu, o níž se  mluví v bibli. Pamatujme si, že prvním křesťanem v Evropě byla  žena, ne muž.
        Byla to obchodnice s látkami, jež dávala barvit až v Malé  Asii, ve svém rodišti. Jmenovala se Lydie. Byla zámožná, ale  bohatství ji neuspokojovalo, třebas byla pohanka. Hledala pravého  Boha a připojila se k Židům. Brala Pána Boha vážně. Když  naslouchala Pavlovu kázání o Pánu Ježíši, shledala, že právě  takového Spasitele potřebuje. Uvěřila v něho celým svým srdcem.  Nic se neohlížela na to, co řeknou její zákazníci. Dala se pokřtít  i se svými dětmi a služebnými. A tak se její dům stal prvním  křesťanským domem v Evropě.
        Prvním ovocem pravé bázně před Bohem je vděčnost. Lydie se chtěla odvděčit těm, kteří jí ukázali cestu k Pánu Ježíši. A tak  vyzvala všechny čtyři misionáře, aby u ní zůstávali. Na její  naléhání konečně povolili. Myslím, že její dům byl dost velký,  takže tam byla místnost, kde Pavel mohl kázat. Byla to první  křesťanská modlitebna v Evropě.
         Tak to dělá každá žena, která se bojí Hospodina. A dělá-li to  tak vaše maminka, děkujte za ni Pánu Bohu velmi srdečně.                                              
ČTI: Sk l6, 11-l5

XV. PÍSNIČKY O BOHU V ŽALÁŘI

 „Pavel a Sílas, modléce se, zpívali písničky  o Bohu, takže je slyšeli vězňové."  Sk. l6,25

        Pavel a Sílas se octli tedy ve vězení ? Ano, a v jakém  vězení ! Bylo to nejhlubší římské vězení ve Filippis. Nemělo oken a  žádného otvoru kromě dveří, jež ovšem propouštěly světla a vzduchu  jen poskrovnu. Temnota, horko a zápach byly nesnesitelné. Vězňům  bývaly nohy sevřeny dvěma protilehlými kládami s otvory pro nohy.  Někdy bývali vězňové vpravováni i do zvláštního zařízení s pěti  otvory: pro krk, ruce a nohy. Ruce bývaly připevněny křížem, takže  se vězeň nemohl ani hnout. Na spaní nebylo ani pomyšlení.
         A přece si Pavel a Sílas zpívali. Vidíte, tak si počínají  praví křesťané. Oni se modlí a zpívají si, ať jsou v jakýchkoli  okolnostech. Není to žádné umění zpívat si, když svítí sluníčko,  když se nám všecko daří, nic nás nebolí a každý nás má rád. Ale  zpívat si, když nám všechno padá z ruky, když nás bolí zuby, a  když se na nás lidé zlobí, když nás lidé pomlouvají, když nám  dělají všecko napříč,   --- to dovede jen statečný a skutečný křesťan.  A musí se tomu naučit každý, kdo chce být křesťanem.
Pavel a Sílas se tomu naučili. Modlili se, zpívali nábožné  písničky, i když jim bylo nejhůř. Věděli, že Pán Bůh je s nimi i  ve vězení. Ale jak se do vězení dostali?
        Ve Filippis žili římští pohané. A pohané jsou vždy pověrčiví.  Rádi si dávají věštit budoucnost. Zvláště jedna věštkyně se těšila  veliké přízni. Byla to otrokyně chytrých a zištných pánů,  kteří za  její věštění vybírali peníze a tak ji vykořisťovali. Upadala  často do vzrušených stavů, kdy ze sebe vydávala zvláštní zvuky  a lidé se domnívali, že z ní mluví jeden z jejich bohů, jenž se  v ní usadil.
        Naši misionáři se s touto věštkyní brzy seznámili. Několik  dní po sobě běhala za nimi a volala: „Tito lidé jsou služebníci Boha nejvyššího a zvěstují vám cestu spásy!“ Bylo to všecko  pravdivé, ale z jakých úst to vycházelo?!  Odkud to ta žena věděla? Už Pán Ježíš se setkal s lidmi, posedlými zlým duchem. Ti v Pánu  Ježíši také poznali Syna Božího! Pavel velmi těžce nesl, že právě  tato žena ho doporučovala. Vždyť si lidé,  kteří to slyšeli, mohli  myslet, že on také slouží pohanským duchům a že je také věštec.  A tak domluvil duchu té věštkyně: „Přikazuji ti jménem Pána Ježíše  Krista, abys z ní vyšel!“ V tom okamžiku se s ní stala změna.  Jakoby procitla z těžkého snu. Mluvila zase rozumně a jasně. Ale  věštit už nedovedla. Možná, že se z ní stala učednice Pána Ježíše.
       Ale hůř to bylo s jejími pány. Velmi se na Pavla rozzlobili.  Neboť tam, kde jde 
o peníze, lidé neznají žertu. A tak přivedli  Pavla a Sílu před soud. Ale jaký to byl soud! Místo, aby  misionáře vyslechli, poručili soudním sluhům, aby je zmrskali.  Stačilo říci, že jsou to Židé, že zavádějí nová božstva a nové  způsoby a už byli Pavel a Sílas přivázáni ke kůlu a mrskání  dlouhými pruty, až  krev stříkala na zem. Nato byli  Pavel a Sílas  vsazeni do žaláře. Vězení bylo plné všelijakých lidí, zločinců, zlodějů, vrahů a  lupičů. Ale nikdy neprožili to, co této noci. To si zpívali Pavel  a Sílas žalmy! Něco takového jakživi neslyšeli uprostřed těchto zdí. Tak jim misionáři kázali i skrze zdi. Dovedli byste to? Jen si vzpomeňte, jak ztrácíte náladu při  mnohem menších těžkostech! Všichni se musíme ještě m,noho učit od  Pavla a Síly. A musíme se učit zpaměti i písničkám o Bohu! Můžeme  je každou chvíli potřebovat.
ČTI: Sk l6,l6-25

XVI.  TY  I  DŮM  TVŮJ

 „Věř v Pána Ježíše Krista, a budeš spasen  ty i dům tvůj."  Sk 16,31

         Abyste pochopili, co to znamená věřit v Pána Ježíše Krista,  povím vám příběh, o kterém jsem slyšel vypravovat.  Otec pracoval  ve sklepě,  k němu vedly padací dveře a od nich dolů žebřík.  Žebřík mu při práci překážel a tak jej odsunul. Vtom přiběhla jeho malá dcerka, postavila se nad padací dveře a že chce za tatínkem.  „Skoč dolů, já tě chytím“, volal tatínek. --  „Ale když já tě  nevidím, já tě v té tmě vůbec nevidím!“ odpovídala dcerka. --  „Ale já tě vidím,“  řekl tatínek,  „jen seskoč dolů a já tě chytím.  Mám náruč otevřenou!“  Skočí dcerka nebo neskočí?  Spolehne se na  slib svého otce?  Dcerka skutečně skočila do tmy,  protože věřila  svému otci a -- nic se jí nestalo. Otec ji chytil do své náruče.
         Tak to chce od nás Pán Ježíš. Věřit v něho znamená:  spolehnout se na jeho zaslíbení. A těch je v Novém Zákoně velká  spousta. Věřit v něho znamená: spolehnout se, že mu byla dána  všeliká moc na nebi i na zemi, že On o všem rozhoduje a kdo se ho  přidrží, ten bude zachráněn před Božím spravedlivým hněvem. Být  zachráněn před Božím spravedlivým hněvem znamená být spasen.
        Dnes si povíme, jak se jeden pohan naučil věřit v Pána Ježíše  a jak byl zachráněn nejen on, ale celá jeho rodina. Neboť tam, kde  jeden z rodiny začne opravdu věřit v Pána Ježíše, tam bývá  zachráněna celá rodina. To je velké zaslíbení dnešního hesla.
       Začnete věřit v Pána Ježíše a brzy bude věřit váš bratr a sestra,  tatínek i maminka a snad celý dům, to jest všichni, kteří v domě  bydlí. To všechno se stalo pravdou u člověka, o kterém si budeme vyprávět. Souviselo to s Pavlem a Sílou. Opustili jsem je ve vězení a  právě o půlnoci. Zpívali si náboženské písničky, takže je slyšeli  ostatní vězňové. To bylo něco docela nového. Jindy se tu ozývaly  kletby a nářky. Dnes poprvé tu zněly žalmy. Vězňové pozorně  naslouchali. A najednou jakoby cítili, že se celé vězení chvěje.  Ano, celý dům byl v pohybu. Na všech stranách to praskalo, kusy  omítky padaly ze stěn a stropů. A náhle se rozletěly dvéře, a  klády, jimiž byly sevřeny nohy a ruce nových vězňů, se uvolnily.  Ale i jiným vězňům, přikovaným ke zdi,  spadly okovy. Země se  třásla a zdálo se, že řítící se zdi pochovají všecky. Vězňové  cítili, že to je odpověď na modlitby a zpěv Pavla a Síly. Všechny  naplnila posvátná hrůza, že se ani neopovážili pohnout z místa.
       Konečně se probudil i strážný a když spatřil otevřená vrata,  vytrhl meč a chtěl se probodnout. Neboť žádný vězeň mu nesměl pod  trestem smrti uniknout. Ale Pavel vzkřikl: „Nečiň si nic zlého!  Jsme tu všichni!“   Když strážný viděl, že je to pravda, klesl k  Pavlovým nohám. Náhle mu bylo jasno: „Kvůli těmto dvěma lidem  poslal Bůh toto zemětřesení. Kvůli nim nikdo neuprchl! Jsou to  svatí mužové!“ Chvěl se na celém těle. Cítil svou špatnost a v  úzkosti se ptal: „Vznešení pánové, co mám dělat, abych unikl  Božskému hněvu?“ Oni odpověděli: „Věř v Pána Ježíše Krista a  budeš zachráněn ty i dům tvůj.“ Brzy se shromáždila celá rodina a  Pavel jim vypravoval o Spasiteli hříšníků s takovou mocí, že srdce  všech bylo proměněno láskou Ježíše Krista. Hned se to také  ukázalo. Hluboká vděčnost naplnila srdce jindy hrubého žalářníka.  Přivedl Pavla a Sílu do svého bytu. Přinesl vodu, ošetřil rány  misionářů a dal se s celou rodinou pokřtít.
      Tak se splnilo zaslíbení hesla dnešního dne:  „Věř v Pána  Ježíše Krista a budeš spasen ty i dům tvůj."
ČTI: Sk 16,26-33

XVII. BŮH OSPRAVEDLŇUJE

 „Kdo bude žalovati na vyvolené Boží?  Bůh jest, který ospravedlňuje."  Ř 8,33

       Nevím, zda jste někdy slyšeli o tom, že v bibli máme také  knihu Jobovu. V ní se vypráví, jak Bůh jednou shromáždil kolem  svého trůnu své nebeské služebníky, aby vyslechl zprávy o tom, jak  se chovají lidé na zemi. Mezi těmito služebníky se postavil  tenkrát i satan. Žaloval na Joba, kterého si Pán Bůh vážil jako  svého poslušného ctitele. Tak to dělá satan vždycky. Kdo se Pánu  Bohu líbí, tomu se protiví a snaží se na něm najít chyby. Je to  nejhorší nepřítel těch, které si Pán Bůh vyvolil za své děti. Ale  Bůh nenechá takové lidi napospas satanovým žalobám. Sám jim dělá  advokáta a prohlašuje je za spravedlivé. A když Pán Bůh prohlásí  někoho za spravedlivého, musí zmlknout i satan. Tak to udělal Pán  Bůh i v případě Jobově. Ukázal satanovi, že jeho žaloby jsou nespravedlivé.
       Satan ovšem někdy užívá ke svým obžalobám i lidí. Viděli jsme  to na úřednících města Filippis. Zmrskali Pavla a Sílu a vsadili  je do hlubokého žaláře. Ale Pán Bůh se dovedl svých služebníků  zastat. K Pavlovým modlitbám poslal zemětřesení a proměnil srdce  hrubého žalářníka.  Nyní seděli všichni kolem stolu v žalářníkově  bytě: Pavel, Sílas, žalářník a celá jeho rodina. Žalářníkova paní  připravila pokrmy a nápoje a Pavel jim ukázal, jak se křesťansky  jí. Poděkoval Bohu před jídlem a jsem jist, že se stolování  nakonec proměnilo ve Večeři na památku smrti Pána Ježíše. Neboť  celá rodina žalářníkova uvěřila v Pána Ježíše. Jaká to musela být  radost pro žalářníka, který si byl nyní jist, že mu Bůh odpustil  všechny jeho hříchy ! Jaká to musela být radost pro Pavla a Sílu,  když viděli, jak Pán Ježíš proměňuje srdce i tak surového člověka!  Tak Bůh ospravedlňuje své vyvolené! A ráno přišel nový důkaz  Božího ospravedlňování. Úředníci, kteří dali Pavla a Sílu do  žaláře, poslali sluhy ke strážnému se vzkazem, aby Pavla a Sílu  propustil. Pravděpodobně se domnívali, že noční zemětřesení bylo  trestem bohů za uvěznění misionářů. Měli špatné svědomí. Žalářník  byl rád, že to tak dopadlo. Radil Pavlovi a Sílovi, aby pokojně  odešli. Ale Pavel spokojen nebyl. Vzkázal úředníkům, že nevyjdou  ze žaláře, dokud sami nepřijdou a veřejně se jim neomluví.
       Jak to mohl Pavel udělat? Snad si vzpomínáte, jak jsem si  vypravovali, že Pavel měl výsady římského občana. A římský občan  nesměl být bez výslechu mrskán. Kdy by to učinil, byl by ihned z  úřadu sesazen. A tak úředníci chtěj nechtěj museli přijít a pěkně  prosit, aby apoštolové laskavě opustili žalář i město. A musili to  učinit před svědky právě tak, jako veřejně Pavla a Sílu dali  mrskat.
       Žalářník asi koukal plný údivu, jak Bůh, v něhož uvěřil,  ospravedlňuje své služebníky i před lidmi! Pavel a Sílas se s  žalářníkem po křesťansku rozloučili svatým políbením, ale nešli  hned z města. Museli přece nejdříve navštívit Lydii 
a shromážděné  bratry a sestry. Jistě se za ně celou noc modlili!
       Kde byli v té době Lukáš a Timoteus, nevíme. Snad kázali v  jiné části města, když se to všecko stalo. Poslouchali asi s  úžasem, když Pavel a Sílas vypravovali, co prožili. Pavel měl  kázání na rozloučenou. Pak všichni odešli, plni radosti, jak Pán  Bůh své vyvolené obhajuje.
ČTI: Sk 16,34-40

XVIII.  KŘESŤANŠTÍ BUŘIČI

 „Tito, kteří všecken svět bouří,  ti sem také přišli.“ Sk 17,6

         Kdybyste uměli řeč, jíž byl napsán Nový zákon, shledali  byste, že dnešní heslo lze překládat takto: „Tito lidé, kteří  zpřevraceli celý svět, přišli také sem.“   Mohli bychom to říci také  takto:  „Kteří svět obrátili naruby, vzhůru nohama.“ A opravdu jsou  takoví lidé. Sotva někam přijdou, je hned všechno vzhůru nohama.  Kde byl pořádek, je najednou zmatek, kde byla poslušnost, je  najednou vzpoura, kde byl rozkvět,  tam je nakonec chudoba. Snad to  znáte i ze školy. Někteří hoši a některá děvčata jsou - jak se  říká - rozkladným živlem. Dokud ve třídě nebyli, všecko šlo  hladce. Jakmile přišli, nastal zmatek nad zmatek, a ti, kdo se měli rádi se rozkmotřili. I o nich byste mohli říci: „Tito, kteří  převracejí všecko, ti sem také přišli.“
         Ale kupodivu, že dnešní heslo bylo řečeno o křesťanech, o  Pavlovi a Sílovi. I křesťané převracejí svět. Jak to s jejich  převracením vypadá, naznačím vám obrazem. Víte, co je to ledová  kra?  Je to ohromná hora ledu, která se odloupla od ledového pole  někde u pólu a nyní pluje mořem. Není na ní nic krásného. Je  špinavá; ptáci, lední medvědi a vítr ji znečistili. Ale ona pluje jako ohromná labuť. A všichni se jí bojí,  protože ji v šeru není  ani vidět.  Kapitáni rychle uhýbají své lodi,  aby do ní nenarazila.  Ale tu se stane, že se ledová kra, anebo, jak říkáme ledovec,  dostane do Golfského proudu. Je to teplá mořská voda, o níž ani  nevíme, odkud se vzala. A tato voda ze spodu omývá ledovec a  zbavuje ho vší nečistoty. Tím se stane, že špinavý vrch je těžší  než čistý spodek a jednoho dne se ledová kra obrátí vzhůru nohama.  Ach, to je krása! Slunce dopadá na křišťálový led a ten září jako  kouzelný hrad. Cestující prosí kapitána, aby se přiblížil k této  nádheře. Chtějí se pokochat skvělým pohledem. To všecko dělá  Golfský proud. Převrací špinavou kru vzhůru nohama, aby se ukázala  její krása.
        Tak to dělají i křesťané. Jsou jako Golfský proud , který vše  špinavé odplavuje, takže se nakonec ukáže docela jiný svět. Proč  to tak křesťané dělají? Protože jsou plni Ducha svatého, který  působí jako očistný oheň.
         Řekli jsme si, že dnešní heslo pověděl někdo o Pavlovi a  Sílovi a Timoteovi. Kdo to byl?  Byli to nepřátelští Židé v Soluni,  kterou bible nazývá Tesalonikou. Pavel se svými průvodci se sem  dostal z Filippis. Pro nás je zajímavé, že se Soluně k nám přišli  slovanští zvěstovatelé evangelia, Cyril a Metoděj. Pavel v tomto  městě našel synagogu, kterou navštěvovalo mnoho pohanů a zvláště  mnoho pohanských bohatých žen. A Pavel tu kázal tak mocně, že  mnoho posluchačů uvěřilo v Pána Ježíše a začali žít docela novým  životem. Vzdávali se bývalých pověr, kterých využívali nesvědomití  obchodníci k svému zbohacení. A ti se vzbouřili za vedení Židů a  poštvaných pobudů z tržiště. Vrhli se na dům Jázonův, ke Pavel  bydlel a chtěli jej vyvést před soud lidu. Když Pavla nenašli,  táhli Jázona a několik bratří před městské úřady a křičeli: „Tito  lidé, kteří zpřevraceli celý svět, přišli také sem a Jázon je  hostí. Všichni jednají proti nařízením císařovým, protože  prohlašují, že jediným králem má být Kristus.“ Ale Jázon a bratří  se vykoupili peněžní zárukou, takže byli propuštěni. V noci pak  Pavel a Sílas odešli do Beroje a hned tam začali kázat v  synagogách. 
Ale i sem přišli Židé ze Soluně a začali bouřit lid.  Pavel viděl, že ho tu Pán Bůh nechce mít. Odešel do přístavu a  odplul do nejučenějšího města starověku. Jmenovalo se Athény.
         Tak to na světě chodí. I když lidé převracejí svět na  správnou a krásnější stranu, jsou jiní, kteří mají raději to staré a špinavé a křičí:  „Tito lidé, kteří chtějí zpřevraceti celý svět,  tu také jsou!“ Ale vy na to nic nedejte. Pán Bůh chce, abyste svět  převraceli. - - - Ale pamatujte, že svět můžete a smíte zpřevracet  jedině láskou. To je ten teplý proud z Ducha svatého, který  probouzí víru a mění svět.
ČTI: Sk 17,1-15

XIX. KDO JEST KŘESŤANEM ?

 "My kážeme Krista ukřižovaného,  Židům  zajisté pohoršení a Řekům bláznovství.  1.Kor.1,23

           Nevím, jak byste mi odpověděli, kdybych se vás zeptal, proč se nazýváme křesťany. Někteří by snad tvrdili, že slovo křesťan  je odvozeno od podobného slova "křest". Řekli by, že křesťan je ten, kdo byl pokřtěn. A přece je to špatná odpověď. Co lidí  pokřtil na příklad Jan Křtitel a přece ještě zdaleka nebyli  křesťany. Kdyby se vás tedy někdo ptal, proč se nazýváte křesťany, odpovíte:  „Nazývám se křesťanem proto, že věřím v Krista.“ Ale ani  to ještě není plná odpověď. Je ještě třeba dodat v jakého Krista  věříte. Dnešní heslo, které napsal apoštol Pavel, říká, že věříme  v Krista ukřižovaného. Je to opravdu podivuhodná víra. Věřit, že  Pán Ježíš, který byl ukřižován jako sprostý zločinec, je Kristem,  t.j. Pánem, jenž bude soudit živé i mrtvé, že jemu Bůh podrobil  všecko, že bude Pánem celého světa, On je naším jediným  a nejvyšším Pánem - - to je opravdu nejpodivuhodnější víra.
       Dnes si těžko dovedeme představit, co to znamenalo, když  apoštol Pavel chodil mezi Židy a pohany s touto vírou. Židé se na  jeho kázání uráželi. Vždyť sami Pána Ježíše ukřižovali! Nebylo pro  ně na něm nic zvláštního. Byl jako jeden z nich! Kdyby byl aspoň  sestoupil z kříže a zázrakem ukázal, že je něco více, než obyčejný  člověk!   Ne,  Židé mohli těžko uvěřit. A moudří Řekové považovali  Pavlovu zvěst za bláznovství. Jest-li přijde někdy Spasitel, pak  bude z Řecka, ze sídla učenosti a moudrosti. Židem by museli  opovrhovat!
          Pavel nikde tak bolestně nezkusil pravdivost dnešního hesla  jako v sídle nejučenějších Řeků, v Athénách, kde bylo plno škol  nižších a vysokých, kde žili básníci a mudrci, jejichž slovům se  ještě dnes učí naši studenti. Pracovali zde sochaři a umělci,  kteří tvořili nesmrtelná díla. Jaká to byla v ulicích nádhera!  Mramorové sloupy,  běloskvoucí chrámy, a na tržištích hloučky lidí,  kteří probírali zajímavé novinky z celého světa. Pavel chodil po  ulicích a bylo mu smutno. Tak chytrý národ 
a přece všude samá  modla! Snad právě zde vzniklo slovo, které později napsal do Říma:  "Měvše se za moudré, blázny učiněni jsou!" Zvláště ho dojal jeden  oltář, na němž četl nápis: "Neznámému bohu!" Což opravu tito učení  Řekové tušili, že toho pravého Boha neznají? Pavel dlouho stál před  tímto oltářem a Duch svatý mu šeptal:    „O tomto Bohu, kterého  neznají a přece tuší, jim kaž!"
         A Pavel kázal. Nejdříve jen rozmlouval s hloučky lidí na  náměstí, s nimiž se denně potkával. Tam ho zaslechli řečtí mudrci.  Někteří ho prohlásili za pouhého mluvku, jiní však postřehli, že  hlásá nějakého nového boha. A tak ho táhli na návrší, jmenovalo se  Areopág, kde každé nové učení bývalo přezkoumáváno, aby nikdo v  městě nešířil nějaké bludy. Tak tedy Pavel Kázal. Nejprve pochválil  Athéňany, že jsou zbožní lidé. Postavili dokonce oltář „Neznámému  bohu." A toho jim zvěstuje. 
Je to Stvořitel nebe i země. Nebydlí v  chrámech udělaných lidskýma rukama, nedá se vypodobnit ani  zlatými, ani stříbrnými, ani kamennými sochami. A přece je  každému blízko. A aby nám byl ještě blíž,  sestoupil na svět ve  svém Synu, Pánu Ježíši, který se narodil v Betlémě,  byl od Židů  ukřižován,   ale vstal z mrtvých a jednou bude soudit každého podle  toho, zda v něho uvěřil, nebo ne.
       Tak jim Pavel kázal.  Jakmile však slyšeli o vzkříšení, začali  se někteří pošklebovat. Jaký to nesmysl! Ukřižovaného Žida bude  Pán Bůh křísit z mrtvých! Jaké to bláznovství! Jiní byli slušnější  a řekli, že si přijdou pohovořit jindy. Jen někteří se k Pavlovi  přidružili a uvěřili. Mezi nimi byl Dionysios, člen soudního  dvora, a nějaká žena, jménem Damarie. A tak se i tu uskutečnila  Pavlova zkušenost:     „Ukřižovaný Kristus byl jedněm pohoršení,  druhým bláznovství". Jen někteří pochopili, že Pán Ježíš musel  umřít pro naše hříchy. A měli radost, která z nich udělala  křesťany.
ČTI: Sk 17, 16-34

XX. NEBOJ SE, MLUV A NEMLČ

 „Neboj se, ale mluv a nemlč. Nebo já   jsem s tebou a žádný nesáhne na tebe...  nebo mnoho mám lidu v tomto městě."  Sk 18,9-10

         Tohle řekl Pán Ježíš ve snách Pavlovi, o němž víme, že si se  Sílou zpíval v nejhlubším vězení písničky, tomu Pavlovi, který  nikdy neměl strach a dovedl mluvit o Pánu Ježíši před učenými a  neučenými, před Řeky a Židy. Že by se tento Pavel najednou bál?  Nu, musel se bát, když mu Pán Ježíš říká: Neboj se! A vy byste se  taky báli, kdybyste byli tam, kde se octl Pavel. Z učeného města  Athén, jejichž odznakem byla učená sova, sedící na učené knize,  odešel  Pavel do Korintu. To bylo docela jiné prostředí, než v  Athénách. Ulice, plné krámů, obchodníků, nákladních vozů,  dovážejících zboží z nedalekých dvou přístavů anebo přivážejících  těžké bedny a pytle do přístavů. Samý hluk a křik! A ti lidé! S  loďmi přijížděli do města námořníci podivných tváří a podivného zbarvení. Ale i bez těchto námořníků tu bylo podivné obyvatelstvo.  Neboť římští císařové sem dováželi vysloužilé vojáky a otroky  propuštěné na svobodu pro dobré chování. Všude samá hospoda a samý  opilec. Byl tu dokonce chrám pohanské bohyně Afrodity, kde se  soustřeďovala všechna nemravnost! Tři čtvrtiny milionu obyvatel tu  žilo. Když jim Pavel hleděl do tváří, viděl, že jsou to lidé  nevázaní,  kteří nemysleli na nic jiného než na rychlé vydělání  peněz a také na jejich rychlé utrácení ve všech možných zábavách,  divadlech, cirkusech a závodištích. Pořídí něco v takovém městě? A  kam se obrátí, aby si vydělal na živobytí? Nedivte se, že dostal  obavy a byl jat strachem. Ale Pán Ježíš ho povzbudil ve snu:  „Neboj se, mluv a nemlč! Nebo mám mnoho lidu v tomto městě!“
        Pavel ovšem ještě dřív než tohle slyšel, zažil zvláštní Boží  péči o sebe. Když šel po ulici, všiml si firmy  „Akvila, výrobce  stanů.“ To bylo řemeslo, kterému se Pavel vyučil jako student. A  tak se dlouho nerozmýšlel a vešel do dílny. Jaké bylo jeho  překvapení, že ten muž s římským jménem byl Žid! A ještě větší  překvapení ho čekalo. Ten Žid už v Římě uvěřil v Pána Ježíše a  dostal se do Korintu jen proto, že císař Klaudius vypověděl Židy z  Říma kvůli Kristu. Samozřejmě, že Akvila ihned přijal Pavla za  dělníka a dovedeme si představit, jak spolu při práci asi  hovořili! Jistě prožili, jak se plní zaslíbení Pána Ježíše, že kde  dva neb tři se sejdou v jeho jménu, 
i On je uprostřed nich. A když  se Pavel seznámil i se ženou Akvilovou   Priscillou - rovněž  křesťankou -- mizela pomalu jeho úzkost. Viděl, jak Bůh všecko  řídí k jeho dobrému. Samozřejmě, že Pavel i zde v sobotu vyhledal  synagogu. Když  Krispus, představený synagogy, se dozvěděl, že  Pavel je rabínem, nechal ho kázat několik sobot po sobě. A Pavel  kázal tak mocně, že uvěřilo nejen mnoho Židů, ale i pohanů.
         A když konečně přišli z Makedonie Sílas a Timoteus a přinesli  sbírku makedonských křesťanů, Pavel už nemusel sedět celý den v  dílně, aby si vydělal na živobytí. A tak se Pavel pustil všemi  silami do kázání. Výsledek byl jako jinde. Někteří Židé zosnovali  odpor proti Pavlovi. Při kázání mu skákali do řeči, mručeli,  kašlali, takže Pavel nakonec jedné soboty prohlásil: „Je to  vaše vina, když nyní odejdu a budu raději kázat pohanům. Ukázal  jsem vám na cestu ke spáse, ale vy mne vyhazujete ze své  modlitebny. Zahynete svou vinou!“
         Od té doby mu byly dvéře synagogy zavřeny. Ale sotva se  zavřely, otevřel mu Bůh dveře zrovna vedle synagogy. Nějaký zbožný  Říman Justus mu nabídl svůj prostorný dům, aby tam kázal, kdy bude  chtít. Zas viděl Pavel Boží řízení. Kázal tu denně a vždy bylo  plno. A právě tehdy se stalo to, o čem jsem vám vypravoval na  počátku. V noci mu řekl Pán Ježíš: „Neboj se, mluv a nemlč,  protože já jsem s tebou a nikdo na tebe nebude útočit, aby ti  ublížil. Mám v tomto městě mnoho lidí, pro něž jsem připravil tvé  slovo!“
       A jací to byli lidé! Bohatí a vznešení - dokonce i správce  synagogy Krispus, vznešená paní Chloé s mnoha otroky, kteří se  stali křesťany, ba i městský pokladník Krastus - ale většinou to  byli chudí a opovržení, dělníci a otroci, kteří si nemohli dopřát  divadlo a zábavu, ale zato toužili po Vykupiteli, protože znali  svůj hřích. Hříchu tu bylo víc než dost. Mezi obrácenými k Ježíši  Kristu byli bývalí zloději, lupiči, modloslužebníci, smilníci,  jejichž svědomí bylo Pavlovým kázáním otřeseno tak, že se chytili  milostivé ruky Pána Ježíše a stali se novými lidmi.
       Tak tu Pavel kázal půldruhého roku. Byl vlastně už farářem  velikého sboru. A tu mu Pán Bůh dal najevo, že má jít pryč. Židé  ho obžalovali před zástupcem císařovým Gallionem. Ten je sice  vyhodil a řekl, že ho náboženské věci nezajímají, ať si to spraví  sami. Když Židé nechtěli odejít, rozkázal soudním zřízencům, aby  je vyhnali. Toho využili korinští povaleči a pustili se obzvláště  do nového správce synagogy Sosténa a před očima Galliovýma ho zbili. Pavel nechtěl působit těžkosti, a tak s Akvilou a  Priscillou vstoupili na loď, která plula do Asie.  Jaká to byla  radost, když se později dozvěděl, že i Sosténes se stal křesťanem.  Ale Pavel spěchal do Antiochie, aby podal zprávu o své práci. A  byla to práce skvělá. Pán Ježíš měl opravdu mnoho lidí v Korintě a  nechal tam Pavla tak dlouho, dokud ho tam potřeboval.
       Je čas mluvení a čas mlčení. Pán Ježíš dá svému služebníku  vědět, kdy má nemlčet a mluvit a kdy má být zticha.
ČTI: Sk 18,1-12
XXI. JMÉNO KRISTOVO NELZE ZNEUŽÍVAT

„"Ne každý, kdo mi říká "Pane, Pane",  vejde do království nebeského, ale ten, kdož činí vůli Otce mého, kterýž v  nebesích jest."  Mt 7,21
         Toto slovo řekl Pán Ježíš, když mluvil o posledním soudu.  Před tento soud se bude muset postavit každý z nás, mladý jako  starý, hoch i děvče. Bůh ho bude soudit podle toho, jak kdo měl  rád Pána Ježíše. A tu přijdou mnozí, kteří se budou ohánět jménem  Pána Ježíše Krista. Budou říkat, že jsou křesťané, ba mnozí budou  vykládat, že o Pánu Ježíši kázali, v jeho jménu vyháněli ďábly a  konali zázračné činy, ale Pán Ježíš sám prohlásí, že je nikdy  neznal. Ono totiž nestačí dovolávat se jména Kristova, nestačí  říkat "Pane, Pane". Bůh bude soudit podle toho, kdo jak činil jeho  vůli. 
A jeho vůle je, aby každý přijal Pána Ježíše za svého  Spasitele a svrchovaného Pána, jemuž sloužit a jehož poslouchat  pokládá za největší radost. Jsou lidé, kteří mají Pána Ježíše plná  ústa, ale žijí tak, jakoby Pána Ježíše vůbec nebylo, jednají tak,  jak se jim líbí. Jsou pak dokonce lidé, kteří chtějí na Pánu  Ježíši vydělávat.
      S takovými lidmi se setkal apoštol Pavel. Odcestoval do Malé  Asie, kde zanechal Akvilu a Priscillu, a sám odjel do Antiochie se  slibem, že se co nejdříve vrátí a že se se svými přáteli setká v Efezu, nejbohatším městě Malé Asie. Ať tam na něho čekají. V Efezu  byl chrám k poctě bohyně Diany, který byl pokládán za jeden ze  sedmi divů světa. Bylo zde také velmi mnoho židovských obchodníků  a potulných židovských kouzelníků, kteří pomocí zaklínacích  formulí vyháněli za peníze zlé duchy. Říkali, že tyto kouzelnické  formule mají od Šalomouna. Při čarování také vyslovovali jeho  jméno. Byly tu také vyráběny a prodávány kouzelné knihy se  zaříkávacími formulemi. Zde se tedy usadil Akvila a začal kázat.  Ale získal jen dvanáct lidí!
      Ale tu přišel Pavel. Začal ihned kázat v synagoze. Trvalo to  tři měsíce, než ho Židé vyhodili. A tu se Pavel rozhodl, že najme  zvláštní místnost ve škole pohanského mudrce Tyranna. Ten totiž  přednášel ve své škole jen do jedenácti dopoledne a od čtyř odpoledne. Pavel tedy mohl kázat od jedenácti do čtyř. Bůh se  přiznával k jeho práci a dal mu i moc, kterou kdysi svěřil  apoštolům. Pavel totiž uzdravoval nemocné ve jménu Pána Ježíše.  Brzy mluvilo o Pavlovi celé město. Někteří pověrčiví lidé si dokonce vypůjčovali Pavlovy části oděvu a nosili je domů, aby je  přikládali na nemocné ve víře, že se tak uzdraví. Nevíme, co tomu  říkal Pavel, ale v bibli stojí, že se skutečně nemocným ulevilo a  že dokonce zlí duchové z lidí odcházeli.
     A teď přišli ti kouzelníci. Byli to synové představeného  synagogy, jakéhosi Scévy. Když viděli, že Pavel uzdravuje jménem  Pána Ježíše, řekli si, že by to mohlo sloužit jejich obchodu. S  Pánem Ježíšem ovšem neměli nic společného. Nevěřili v něho, ani  nebyli jeho učedníky. Když k nim jednou přivedli člověka,  posedlého zlým duchem, zvolali: „Zaklínáme tě Ježíšem, kterého  káže Pavel!“   Zlý duch jim odpověděl:
 „Ježíše znám, o Pavlovi vím, ale kdo jste vy ?“   A člověk, v kterém  byl ten duch, na ně skočil a tak je zřídil, že utekli z toho domu  nazí a zranění. Jméno Pána Ježíše se nesmí zneužívat. Jeho jménem  smí mluvit jen jeho učedník. Bůh nedovolí, aby jméno jeho Syna  přišlo v porouhání.
        Když se tohle rozneslo po městě, bázeň se zmocnila všech.  Mnozí přicházeli k apoštolům a přiznávali se ke svým hříchům. Jiní  přinášeli "svaté" obrázky a sošky, kouzelné knihy a zaklínací  papírky. Dali vše na hromadu a zapálili, aby je to nepokoušelo. A  víte, co to stálo ? 50 000 zlatých korun. Ale kde působí Pán  Ježíš, tam mizí i pověra, i kdyby to mělo stát sebevíc peněz. Tak i v Efezu bylo zvelebováno jméno Pána Ježíše a mnozí se odnaučili  brát jeho jméno nadarmo. Ne každý, kdo se jménem Pána Ježíše  ohání, obstojí před Bohem. Jen ti, kteří mu slouží celým srdcem,  mohou se jeho jménem chlubit.
ČTI: Sk 18,19-23 l9,1-20

XXII. NENÁVIDĚNÍ POD ZVLÁŠTNÍ OCHRANOU

 "Budete v nenávisti u všech pro  jméno mé. Ale ani vlas s hlavy vaší nikoli nezahyne."  L 21, 17n

        Dnešní heslo obsahuje smutnou předpověď ale také veliké  zaslíbení. Zaslíbení je velmi krásné. Pán Ježíš slibuje, že ať  přijde cokoliv, ani vlas nespadne z hlavy těch, kteří pracují pro  něho na tomto světě. Tito lidé stojí pod zvláštní Boží ochranou,  pokud je tu potřebuje. Pán Bůh má sečteny všechny vlasy svých  věrných. Žádný člověk nebyl sto, aby své vlasy sčetl. Ale Pán Bůh  má ve svých knihách i seznam našich vlasů. A ani jeden nezahyne bez  Božího vědomí. Je to velkolepé zaslíbení: „Ani vlas z vaší hlavy  nikoli nezahyne“!  Člověk tomu ani nechce věřit.
          Ale toto zaslíbení si ovšem nemůže přivlastnit každý, kdo je  v nenávisti u všech. Jsou takoví lidé, kteří jsou všemi  nenáviděni. Jsou tak protivní, tak sobečtí, tak nenávistní, tak závistiví, ubrečení a rozmazlení, že je nikdo nemůže mít rád.  Takoví lidé se nemohou těšit zaslíbením Pána Ježíše o mimořádné  ochraně. Jenom ti lidé, kteří jsou nenáviděni proto, že se hlásí k  Pánu Ježíši, že ho chtějí poslouchat, že jdou v jeho šlépějích,  mohou počítat se splněním Ježíšova zaslíbení:  „Ani vlas s hlavy  vaší nikoli nezahyne“   (bez Boží vůle).
        Plně to zažil na svých cestách a za své práce pro Pána Ježíše  apoštol Pavel. Působil už téměř dva roky v Efezu. Konaly se právě  májové pobožnosti k poctě bohyně Diany. Se všech stran se hrnuly  do města zástupy poutníků a obchodníci se soškami bohyně Diany a  památkovými předměty mívali zlaté časy. Zvláště nějaký Demetrius  se těšil, že prodá všechny zásoby. Vyráběl malé stříbrné modely  chrámu efezské bohyně a zaměstnával  po celý rok mnoho dělníků a umělců. Ale tentokrát byl zklamán. Mnoho zboží mu zůstalo. Když  pátral  po příčinách, shledal, že to způsobil vliv Pavlův. Což  nekázal, že bohové, udělaní lidskýma rukama, jsou bezmocné modly?
        Demetrius svolal své spolupracovníky a dělníky a poštval je  proti křesťanům. „Vždyť ztratíme svůj blahobyt a naše město utrpí  na  slávě, když chrám naší bohyně bude pokládán za nic!“ Jakmile  to dělníci uslyšeli, neptali se , zda Pavel má pravdu nebo ne, ale  začali křičet: „Diana, Diana, Diana je veliká!“  Křikem byli  přilákáni druzí. Ač nevěděli oč jde, křičeli s ostatními . Někdo dal heslo, aby se nahrnuli do divadla, kam se vešlo víc než 25 000  lidí. Cestou chytili spolupracovníky Pavlovy Gaia a Aristarcha a vlekli je sebou.
          Když se o tom dozvěděl Pavel, který pravděpodobně pracoval v  dílně Akvilově, chtěl jít promluvit k lidu, aby své  spolupracovníky vysvobodil.  Ale jeho přátelé mu v tom zabránili.  Dokonce i někteří z římských správců nad Malou Asií, kteří mu  přáli, ho prosili, aby se nevydával do divadla, že by to znamenalo  jeho smrt. Pavel povolil, ale dovedeme si představit, co asi celou  tu dobu dělal. Modlil se za své přátele.
         V divadle byl zatím velký zmatek. Každý křičel něco jiného  Jakýsi Žid Alexander chtěl promluvit a pravděpodobně chtěl svalit  všecku vinu na nenáviděné křesťany. Sotva však shromáždění  poznalo, že je to Žid, začalo volat: „Diana, Diana, Diana je  veliká!“ A tak křičeli celé dvě hodiny. Když už byli všichni celí ochraptělí, podařilo se městskému tajemníkovi uklidnit zástup a  promluvit. Řekl, že nikdo nemůže poškodit Dianu, že Gaius a  Aristarchus nejsou rouhači a že Demetrius si to má vyřídit před  řádným soudem. Je prý nebezpečí, aby Římané nezakročili. Tato  rozumná řeč působila jako studená sprcha na rozpálené hlavy.  Všichni odtáhli a Gaiovi a Aristarchovi nebyl zkřiven ani vlásek.  Nebezpečí bylo veliké, ale Bůh naplnil své zaslíbení. A křesťané  se shromáždili a spolu s Pavlem děkovali Bohu za mimořádnou  ochranu. 
ČTI: Sk 19, 34 - 40

XXIII. KDO PŘED BOHEM NIC NEPLATÍ

„Bych jazyky lidskými mluvil i andělskými,  a lásky kdybych neměl, učiněn jsem měď  zvučící aneb zvonec znějící."  1 Kor 13,1

          Už jsme dlouho neslyšeli o sboru, ve kterém Pavel pracoval  půl druhého roku, o sboru v Korintu. Co se tam asi dálo od té  doby, co Pavel odešel? Lukáš ve své knize o skutcích apoštolů  vypravuje, že tam pracoval Apollos, kterého křesťanství vyučili  Akvila a Priscila. Apollos byl velmi výmluvný člověk. Dovedl za  sebou strhnout většinu sboru. Ale jedno nedovedl. Neuměl ve sboru  udržet jednotu. Brzy se o tom dověděl také Pavel. Do Efezu totiž  přišli za obchodem služebníci paní Chloé, té zámožné paní, o které  jsme si už jednou vypravovali. Řekli Pavlovi, že ve sboru začaly ošklivé různice. Pán Bůh obdařil různé členy sboru různými dary.  Jeden uměl kázat, druhý uzdravovat, třetí se dostával ve  shromáždění do zvláštního stavu ducha, v němž mluvil nějakým  podivným, nesrozumitelným jazykem. Jiní zase tento jazyk  překládali ostatním a říkali, že tak prý mluví andělé, že jsou to  jazyky andělské. 
A tito lidé se mezi sebou přeli, kdo z nich je  důležitější v práci ve sboru. Často padala ostrá slova, jež  naplňovala hořkostí tak, jak to bývá mezi chlapci a děvčaty dnes.  Jenže chlapci a děvčata na hořkost rychle zapomínají, ale v  Korintu byli dospělí lidé, a ti nezapomínají.
        A ještě jedno rozdělení nastalo v Korintu. Někteří říkali:  „My se držíme Pavla“, druzí zase „My se držíme Apolla“. Ti byli  nadšeni jeho řečnictvím a patrně chtěli říci, že se mu Pavel vůbec nevyrovná. Třetí říkali  „ My jsme Petrovi“. Snad dokonce tvrdili,  že Pavel není pravý apoštol, protože nepatřil mezi dvanáct  učedníků Pána Ježíše. A konečně tu byli i takoví, kteří se  prohlašovali za nejdokonalejší. Říkali, že nedrží ani s Pavlem,  ani s Apollonem, ani s Petrem, nýbrž s Kristem.
        Pavla tohle rozdělení velmi mrzelo. Věděl, že se sbor má  podobat tělu a jednotliví členové údům těla. Jak by to vypadalo,  kdyby noha říkala, že ruky není potřebí, anebo palec kdyby říkal,  že není třeba ukazováčku! Ale nohu ani nenapadne, aby to říkala.  Je spojena s celým tělem v jediný celek. Pavel se zármutkem  poznal, že křesťanskému sboru v Korintě chybí nejdůležitější věc:  Láska. Nejraději by se byl hned rozejel do Korintu. Ale musel  nejdřív navštívit sbory v Macedonii. A tak aspoň napsal do Korintu  dopis, z něhož je vyňato dnešní důležité heslo.
        Apoštol v něm říká, že před Pánem Bohem nic neplatí ten, kdo  nemá lásky, jež odpouští, nezávidí, nechlubí se, nerozčiluje se,  ale je trpělivá, všechno mlčenlivě přikrývá, není povídavá, ale  všemu věří. Nemá-li někdo této lásky, je jen řinčící trumpeta,  zvučící měď a hřmotící zvon. Ano, v orchestru to zní pěkně, ale  je-li trumpeta sama a hřmotící zvon sám, není to nic příjemného.  Ani Pánu Bohu se to nelíbí. On chce, aby život ve sboru se podobal  koncertu. A tak píše: "Bych jazyky lidskými..."
        Platí to také o vás. Kdybyste byli tak nadaní, že byste  mluvili všemi možnými jazyky, ano, kdybyste znali i jazyk  andělský, nejste před Pánem Bohem nic, nemáte-li lásky. Kdybyste  uměli kázat jako Apollos, bez lásky vám to před Pánem Bohem  nepomůže. Kdybyste pronikli všemi nebeskými i zemskými  tajemstvími, bez lásky jste jen rozkřápnutý zvon. Ano, kdybyste  měli i takovou víru, že byste konali zázraky, nic vám to před  Pánem Bohem neprospívá. Jen láska má před Bohem cenu.
        A v té lásce se musíte cvičit každého dne. Když si uvědomíte,  že Pán Bůh chce mít na světě a zvláště v církvi koncert a ne rámus, nebudete se snažit vyniknout nad druhé, ale budete  spolupracovat s druhými, vyhledávat to dobré, co je při druhých, a  sloužit druhým těmi dary, které vám Bůh dal. Láska dává, nic  nebere, slouží, nedává si posluhovat, odpouští, nikdy se nemstí.  Láska dělá to, co konal Pán Ježíš, když žil na tomto světě. Ptejte  se vždy, co by dělal Pán Ježíš na vašem místě, a budete jednat v  lásce. 
ČTI: I.Kor.13

XXIV.  OCHOTNĚ OTVÍREJ RUKU

 „Přikazuji tobě, abys ochotně  otvíral ruku svou bratru svému, chudému svému a nuznému svému v  zemi své.“ 5.Mojž. 15,11

        V jedné rodině si koupili opičku, která jim působila mnoho  zábavy svou hravostí a pitvorností. Ale jednoho dne udělala něco,  co rodinu velmi poškodilo. Našli ji na stole s rukou v drahocenné  váze. Ať dělali, co dělali, opička ruku nedovedla vytáhnout.  Trvalo to celý den a opička už byla celá utrmácená a oni také.  Nakonec řekli, že vázu rozbijí, protože měli opičku rádi. A víte,  co se ukázalo? Opička měla zavřenou ruku a v ní stříbrný peníz,  který našla při hraní na stole. Peníz hodila do vázy a chtěla jej  opět vytáhnout. To se ví, že zavřenou pěstí se jí to nepodařilo.  Opička však nechtěla peníz pustit, protože se bála, že o něj  přijde. A tak došlo k veliké škodě.
         Zavřená ruka v nepravou dobu je vždycky neštěstí. Proto Bůh  už ve Starém Zákoně nařizuje otvírat ruku. „Přikazuji tobě, abys  ochotně otvíral ruku svou bratru svému, chudému svému a nuznému  svému.“ Tak to nařizoval Bůh údům svého starozákonního lidu.  Myslel tím na ruku, která drží peníze. Tyto peníze patří chudým.  Od té doby každá živá církev pořádá sbírky při svých bohoslužbách  mezi svými údy. Sbor, který své peníze drží, který má zavřenou  ruku vůči chudým jiným sborům, nemůže být požehnaným sborem a  vždycky se mu nějaká vzácná váza s Božím požehnáním rozbije.
         Proto apoštol Pavel ve všech nových sborech, které založil,  nařizoval sbírky pro zchudlý sbor jeruzalémský. Vypukl tam hlad. O  tom psal Pavel do Korintu dvakrát, aby sbírka byla hotova než tam  přijde. Chtěl totiž dříve navštívit sbory v Macedonii a Řecku. A  skutečně navštívil už Tessaloniku a Berii a všude se radoval z  horlivosti, jež se jevila nejen slovy, ale i skutky. V těchto  sborech totiž sami od sebe vykonali velikou sbírku a žádali Pavla,  aby ji odevzdal osobně v Jeruzalémě. Pak odešel ještě do Dalmacie,  kde dosud nekázal a odtud se odebral do Korintu. Jeho listy se tu  neminuly účinkem. Ve sboru opravdu měřili všecko svou láskou. I  sbírka byla hotova.
        A tak Pavel po tříměsíčním pobytu v Korintu rozhodl, že první  lodí na jaře odpluje do Jeruzaléma. Už si opatřil i místo na lodi.  Ale Pán Ježíš mu skrze svého Ducha řekl, aby touto lodí nejel.  Neboť na lodi byli ukryti Židé, kteří usilovali o Pavlův život.  Snad ho chtěli v noci hodit do moře. Nenáviděli ho. Ale Pán Ježíš  měl pro svého apoštola ještě mnoho úkolů a tak nad ním bděl. Židé  marně na lodi čekali, neboť Pavel v poslední chvíli odřekl místo  na lodi. Šel pěšky přes Macedonii. Provázeli jej zástupci sborů,  v nichž už se sbírka konala. Pavel chtěl, aby byli při slavnostním  odevzdání peněz.
        Z Neapolis se dostal Pavel se svými průvodci, mezi nimiž byl  zase lékař Lukáš, opět do Troady a zůstal zde celý týden. V neděli  měl shromáždění na rozloučenou. Velký sál sotva stačil, aby se do  něho vešli všichni křesťané tohoto města. Byla už noc. Bylo nutno  rozžehnout mnoho lamp. A to víte, jak to vypadá v takovém sále,  kde je hlava na hlavě a kde ještě lampy pohlcují kyslík. Dalo se  sotva dýchat. Pavel mluvil až do půlnoci. Všichni ho napjatě  poslouchali. Jen jakýsi hoch Eutychus, který před vedrem se  vyšplhal až na okno v sále, to nevydržel. Omdlel a vypadl z okna.  Všichni se náramně lekli. Někteří zcela bezpečně prohlašovali, že  musí být mrtev, když spadl z třetího patra.
         I Pavel spěchal k bezvládnému tělu, lehl si na ně jako kdysi  Eliáš na mrtvého chlapce, a ke své radosti shledal, že chlapec  dýchá a že mu srdce bije. Celé shromáždění jistě děkovalo Pánu  Ježíši za to, že chlapce tak podivuhodně zachránil. Po vysluhování  sv. Večeře Páně zůstal Pavel až do rána s troadskými křesťany a  odpovídal na mnohé otázky. Jistě, že nakonec i tito křesťané  vykonali mezi sebou sbírku a tak dokázali svou lásku bratřím v  Jeruzalémě, které nikdy neviděli. Byli jisti, že blahoslaveněji je  dáti nežli bráti. 
ČTI: Sk 20, 1-12

XXV.  PAVLOVO  KÁZÁNÍ  NA  ROZLOUČENOU

 „Blahoslaveněji jest dáti než bráti.“  Sk 20,35

       Každé dítě ví, jak je to pěkné, když někdo dostává dary od  tatínka nebo maminky. Proto se každé dítě tolik těší na své  narozeniny a na vánoce. Tajně si říká: Co asi letos dostanu?  Bude  to vlak nebo baterka, knížka nebo panenka anebo nové šaty?  Dostávat dárky je nesmírně blahoslavené. Tak to říká náš text. Je  to nejen Pěkné, ale blahoslavené. A víte proč? Protože za každým  dárkem je ukryta láska. Kdo se naučí vidět za dárky druhých lásku,  ten je blahoslavený. Ale naše dnešní heslo ukazuje, že  blahoslavenější je nikoli brát, ale dávat. Proč asi? Nejen proto,  že se tak projeví naše lásky, ale proto, že Pán Bůh, který někde  vidí otevřenou ruku, jež dala vše, co měla, rychle spěchá, aby ji  opět naplnil. Snad vám ji naplní něčím jiným, než jste sami dali,  ale bude to vždy něco vzácného. Opravdu: Blahoslaveněji jest dáti  nežli bráti.
       Apoštol Pavel to ve svém životě mnohokrát vyzkoušel.  Ustavičně rozdával a přece pořád měl, co rozdávat. Vzpomínal na  to, když se loučil se zástupci sboru v Efezu. Řekli jsem si, že se  vydal pěšky do přístavu Assos, ale své přátele poslal lodí. Chtěl  být sám, aby mohl nerušeně mluvit s Bohem. Pořád mu něco říkalo,  že kráčí touto cestou naposled. A tak chtěl Pánu Bohu poděkovat za  všecku milost, kterou mu propůjčoval při jeho práci v Malé Azii.  Osm hodin tak kráčel a přemýšlel a modlil se. Byl by se ještě rád  podíval do Efezu, ale Duch svatý mu říkal, aby se nezdržoval. A  tak efezské starší pozval do Milétu, maloazijského přístavu, odkud  chtěl vyplout lodí.
       Jakmile efezští starší přišli, udělal jim kázání na  rozloučenou. Nejprve vzpomněl minulosti.  „Vy víte“, pravil,  „jak  jsem u vás téměř tři roky pracoval. Kázal jsem veřejně i v  soukromých domech, abyste se v pokání odvrátili od pohanských model  a obrátili se k Pánu Ježíši. Nebudete-li na sebe opatrní, zahynete. Ale to už nebude má vina. Vždyť jsem vás s pláčem  zapřisáhl, abyste zůstali věrni Pánu Ježíši.“
        A nyní před nimi kreslil obraz budoucnosti.  „Až odejdu,  přijdou mezi vás falešní učitelé. Poznáte je podle toho, že  nebudou chtít pracovat zadarmo. Dejte si na ně pozor! Já jsem se  řídil slovem Pána Ježíše: Blahoslaveněji jest dáti než bráti. A  abych nemuse nic brát, raději jsem si vydělával těmato rukama. Tak  to nebudou dělat falešní učitelé.“
       A nyní přišlo to nejsmutnější, co Pavel řekl. „Víckrát už vás  neuvidím. Duch svatý mi říká, že budu v Jeruzalémě uvězněn a snad  i zabit. Ale já jsem ochoten umřít pro Pána Ježíše. A umru rád,  jen když budu vědět, že sem mezi vámi nepracoval nadarmo. Dělejte  vše jako já v práci pro Pána Ježíše. Služte zdarma a Pán Ježíš vám  dá podíl ve svém království.“
       Po těchto slovech klekl a se všemi se pomodlil. Dali se do  usedavého pláče, objímali Pavla a líbali jej. Nejvíc lkali nad  tím slovem, že již nikdy nespatří jeho tvář. Ale Pavel musel  poslechnout ponoukání Ducha svatého. Neboť tím, že chtěl obětovat život, také dával. A blahoslaveněji jest dáti než bráti. Loď už zvedala kotvy a tak bratří doprovodili Pavla až k  břehu. Ještě jednou zamávali na pozdrav a loď se vzdalovala až se  jim zdála je jako malý bod. Už víckrát neuzří svého milého učitele  na této zemi. Teprve v nebi se s ním shledají, budou-li věrni Pánu  jako on.    
ČTI: Sk 20,13-38

XXVI. PAVEL  SE  NEDAL  ODVRÁTIT  OD  NEBEZPEČNÉ  CESTY
"Staň se vůle Páně." Sk 21,14

         Spisovatel Broučků, farář Jan Karafiát se jednou setkal s  valašským pastýřem a stěžoval si na špatné počasí. A tu mu pastýř  odpověděl: „Pane faráři, to já mám každého dne takové počasí, jaké  si přeju.“ – „A jak to děláte?“, ptal se překvapeně Karafiát.--  „Inu, já si přeju vždycky takové počasí, jaké si přeje Pán Bůh.“ V  tom je hluboká životní moudrost. Ta zaručuje spokojenost se vším,  co Pán Bůh posílá. Pošle-li déšť, jsem spokojen, protože to byla  vůle Páně. Pošle-li slunce, jsem spokojen, protože se stala vůle  Páně.
        Ale toto heslo se netýká jen počasí. Týká se všeho, co nás v  životě potká. Kdo se naučí říkat „Staň se vůle Páně“, ten půjde  životem docela jinak než člověk, který chce všude a ustavičně  prosazovat svou vůli a své plány. Jeho heslem je: „Já chci“, „já  chci“. Ale říkat „Staň se vůle Páně“, tj. vůle Pána Ježíše, naučí  se pouze ten, kdo má Pána Ježíše skutečně rád. A rád ho má jen  ten, komu On odpustil všecky hříchy a kdo je mu tedy vděčný. Jen  takový člověk si přeje, aby se všude dála vůle Páně a přijímá  všecko -- dobré i zlé -- jako jeho velký dar.
         I Pavel se naučil říkat „Staň se vůle Páně.“ -- a v tom byla  jeho síla a moc. Se svými přáteli se dostal nejprve k ostrovu Kos,  odtud k ostrovu Růží, Rhodu, a pak do maloasijského přístavního města  Patary, kde patrně přenesli dary macedonských a řeckých  křesťanů na jinou loď, která se plavila s nákladem do Fénicie  kolem Kypru. Jak tu asi vzpomínal Pavel na svou první misijní  cestu s Barnabášem a Markem! Ale loď se nezastavila. Plula přímo  do Týru, kde měla složit náklad.
       Pavel v Týru nikdy nebyl. Ale první, co udělal, nebyla  prohlídka města. To první, co udělal, bylo, že se sháněl po  učednících Kristových. A brzy je našel. Je to jistě zvláštní.  Neboť Týrus bylo veliké město. Ale křesťané v Týru byli asi tak  odlišní od pohanů, že to bilo přímo do očí. Sedm dní Pavel s nimi  rozmlouval a oni mu nepřestávali říkat, aby do Jeruzaléma  nechodil, protože jim Duch svatý zjevil, že ho tam čeká veliké  utrpení.
        Bylo to hrozné pokušení pro Pavla. Už jinde mu Duch svatý  oznamoval, co ho čeká v Jeruzalémě. Ale nikde mu Duch svatý  neřekl, že do Jeruzaléma nemá jezdit. Naopak: vše ho pudilo na  tuto cestu; jen týrští křesťané si vykládali sdělení Ducha svatého  jako varování. Poslechne Pavel? Ne, nedal se odvrátit od cesty, o  níž poznal, že je to cesta Boží.
       A ještě jednou přišlo na Pavla toto pokušení. Když se z Týru  dostal do Cezareje, usadil se na čas v domě kazatele Filipa, který  kdysi pomáhal k víře služebníku mouřenínské královny. A tu se ve  shromáždění objevil starý učedník Ježíšův z Jeruzaléma. Jmenoval  se Agabus. Měl od Boha zvláštní dar. Dovedl předvídat budoucnost.  Ten odepjal Pavlův pás, jímž měl připevněn plášť, svázal si jím  ruce 
i nohy a velmi vážně a přesvědčivě pravil: „Muže, kterému  tento pás patří, takto sváží v Jeruzalémě Židé, a vydají ho v ruce  pohanů.“ Jakmile to křesťané uslyšeli, prosili Pavla, aby do  Jeruzaléma nechodil. Zdálo se jim, že by to bylo svévolné strkání  vlastní hlavy do tlamy lva.
       Ale Pavel věděl, že i Pán Ježíš šel přes všechny výstrahy do  Jeruzaléma, když měl jasno, že je mu tato cesta nebeským otcem  předepsána. A tak to udělal i Pavel. Když viděl kolem sebe  ustrašené a uplakané obličeje, pravil: „Co to děláte? Proč pláčete  a rmoutíte mi srdce? Já jsem hotov nejen své ruce a nohy svázati,  ale i zemříti v Jeruzalémě pro jméno Pána Ježíše!“ Když se tedy  nedal přemluviti, shromáždění umlklo. Jen někdo nahlas prohlásil:  „Staň se vůle Páně!“ 
ČTI: Sk 21, 1-14

XXVII.  VŠECKO  K DOBRÉMU

 „Milujícím Boha všecky věci napomáhají k  dobrému,... totiž, aby byli připodobněni  obrazu Syna jeho.“ Řím 8, 28 – 29

        Je to překrásné zaslíbení, které apoštol Pavel rozvinul  jménem Božím ve svém dopisu křesťanům v Římě. „Všecky věci  napomáhají k dobrému těm, kteří mají Boha rádi.“ To neznamená, že  se křesťanům, kteří opravdu milují Boha, bude dařit vždycky dobře  a podle jejich přání. Tak si to představovali Židé a nejednou  reptali, že jsou darmo pobožní, když Pán Bůh na ně posílá utrpení  a smrt jako na ostatní. Tak si to představují i mnozí "křesťané",  kteří Pánu Bohu vyčítají, že jim neměl dělat to neb ono, že jim  neměl vzít syna neb dceru, statek nebo obchod. Ale to byl omyl.  Pán Bůh nikdy neslibuje, že ti, kteří jej milují, nebudou mít  žádné trápení. Ale slibuje, že všechna trápení budou těmto lidem  napomáhat k jejich dobrému. A když se ptáte, co je to dobré, o němž  se tu mluví, odpovídá náš text, že to dobré je připodobnění Pánu  Ježíši. Člověk, který miluje Pána Boha, je čím dál tím podobnější  Pánu Ježíši, ať ho potká dobré nebo zlé. A to nejen podobou, ale  často i životními osudy. Pán Ježíš trpěl od Židů. Jak by od Židů  netrpěl apoštol Pavel?  Pán Ježíš byl zatčen v Jeruzalémě. Myslíte,  že to bude náhoda, bude-li jeho věrný služebník Pavel také zatčen,  buď v tomto městě anebo jinde? Ale Pavel se bude Pánu Ježíši  podobat i jinak. Jak by se Pánu Bohu při posledním soudu nelíbil,  když mu bude při všem připomínat jeho Syna Pána Ježíše?
        Snad jste si někdy dávali otázku, jak nás Pán Bůh při  posledním soudu pozná. Nebudete mít sebou ani křestní list, ani  potvrzení, že jste chodili na nedělní služby Boží. A přece vás Pán  Bůh pozná podle podoby s Pánem Ježíšem. A tuto podobu získáte,  budete-li Boha milovat a nebudete-li se bát žádného utrpení kvůli  němu. Každé utrpení vám vyryje na tváři něco z podoby Pána Ježíše.  Tak to bylo i s utrpením Pavlovým.
       Když se Pavel dostal do Jeruzaléma, byla hned druhého dne  svolána porada apoštolů a starších do domu bratra Ježíšova Jakuba.  Kde byli tenkrát Petr a Jan, nevíme. Shromáždění bratří měli  velkou radost z vypravování Pavla i ze sbírky bývalých pohanů a  Židů pro chudé. Pavel však velmi brzy zpozoroval, že něco leží na  shromáždění jako těžká můra. A brzy se to dozvěděl. Jakub pravil:  „Bratře, snad je ti známo, že ani my jsme nezaháleli. Mnoho set  Židů uvěřilo v Pána Ježíše. Ti o tobě slyšeli, že na svých cestách  navádíš Židy, aby se nestarali o zákon Mojžíšův a o staré mravy.  Radíme ti, abys nějak dokázal, že to není pravda. Máme tu čtyři  muže, kteří si na sebe vzali slib, že za prokázané Boží  milosrdenství přinesou předepsané oběti. Oni jsou však chudí.  Zaplať za ně tyto oběti a tak ukážeš, že si vážíš starých  předpisů.“
       Pavel ochotně slíbil. Chtěl být Židům Žid a Řekům Řek. Krom  toho se snad domníval, že vyrazí zbraň jeruzalémským Židům. A tak  poslední týden, když slib končil, pilně chodil s těmito křesťany  židovského původu do chrámu. Kněží Pavla nepoznali. Ale poznali ho Židé z Efezu. Ti hned spustili křik, že Pavel poskvrňuje chrám,  protože prý tam uvedl pohany. A to bylo pod trestem smrti  zakázáno. Obvinění ovšem bylo falešné. Lidu to stačilo. Hned se  vrhl na Pavla. Dobře míněná rada apoštolů se zvrátila v pravý  opak. Jejich opatrnost neuchránila Pavla před Božím uložením.
         Naštěstí zrovna nad chrámem sídlila římská posádka. Jakmile  viděla sběh lidu a slyšela zuřivý křik, seběhla do chrámového  nádvoří a vyrvala Pavla z rukou rozzuřeného davu. Zatím přišel i  velitel, který se domníval, že Pavel je dlouho hledaný Egypťan,  který před nějakou dobou zosnoval povstání proti Římanům. Čtyři  tisíce povstalců tenkrát bylo zabito, ale jejich vůdce utekl. Když  se velitel ptal, co Pavel udělal, křičel každý jinak. Přitom se  všichni sápali na Pavla tak, že ho div neroztrhali. Velitel  poručil vojákům, aby Pavla odvedli do kasáren. Jednu chvíli bylo  dokonce třeba, aby vojáci nesli Pavla nad hlavami, protože dav  nebezpečně dorážel.
       Když se už octli před branami kasáren na vyvýšeném místě,  řekl Pavel veliteli, že je Žid z Tarsu a že by rád promluvil k  lidu. Velitel byl velmi překvapen, že Pavel mluví řecky. A byl  velmi zklamán, že Pavel není oním hledaným Egypťanem. Pavlovi však  dovolil mluvit.
       Jen si to představte! Pavel je svázán dvěma řetězy, dole pod  ním stojí křičící dav, ale jakmile dal Pavel rukou znamení, že  chce mluvit, dav se utišil. Jakou moc měl Pavel! Vypadal jako  někdo, koho Pán Bůh chrání svou mocí proti všem. Jeho odvaha  vzbudila u nepřátel úctu. A když začal mluvit jejich řečí, bylo  najednou ticho jako v kostele. Pavel líčil svůj životopis.  Vypravoval, že byl horlivým Židem, který pronásledoval křesťany.  Ale pak se s ním stalo něco zvláštního na cestě do Damašku.    
„Sami  suďte, zda jsem mohl odporovat takovému Pánu, který se mi zjevil.  On je Kristus, kterého jsme čekali. Jeho musím poslouchat. A když  mi řekl, že mám jít k pohanům, abych jim kázal o Spasiteli, musel  jsem poslechnout.“
      Sotva dav uslyšel o pohanech, začal znovu křičet. Neboť jen  Židé byli podle jejich přesvědčení vyvoleným národem, pohany Bůh  zavrhl! A tento Pavel nám chce namluvit, že mu Mesiáš dal rozkaz  jíti k pohanům?! A tak křičeli jeden přes druhého:     „Pryč s ním! Ať umře!“   Křičeli právě tak, jako kdysi před Pilátem, když před nimi  stál Pán Ježíš. Mnozí si vztekem rvali pláště a házeli prachem,  takže velitel dal rozkaz, aby vojáci odvedli Pavla do kasáren.
        Tam dal Pavla natáhnout na řemeny, aby se nemohl ani hnout.  Bičováním jej chtěl donutit k přiznání, proč na něj Židé tak  křičeli. Tu Pavel řekl četaři: „Což smíte bičovat římského  občana, a k tomu ještě bez soudu?“ Četař to ihned hlásil veliteli  a ten dostal strach. Římského občana nikdo bez soudu nesměl  bičovat. Velitel rychle přistoupil k Pavlovi a ptal se ho, kolik  musel zaplatit za římské občanství. Sám prý je koupil za velké  peníze. Pavel však odpověděl: „Já mám to právo od narození!“ To na  velitele hluboce zapůsobilo. Dal Pavla odvésti, že ho vyslechne  ráno. Tak na jedné straně Bůh způsobil, co Duch svatý prorokoval o  Pavlovi v Jeruzalémě, na druhé straně však využil římského  občanství, aby Pavla uchránil před smrtí z rukou Židů. Neboť Bůh  měl s Pavlem ještě své další plány.
        Ale Pavel asi celou noc vzpomínal na to, jak Pán Ježíš byl  podobně souzen, jak na něho Židé podobně křičeli -- a ani nevěděl,  jak se Pánu Ježíši stával čím dál tím podobnější.
 ČTI: Sk 21,26-40 22,23-29

XXVIII.  BOŽÍ  PLÁNY  NIKDO  NEPŘEKAZÍ

 „Hospodin ruší rady národů, a v nic  obrací přemyšlování lidská.“ Ž 33,10

         V našem textu máme dvě slova, která si musíme dobře  vysvětlit, abychom měli radost z toho, co si dnes chceme  připomenout. Přede vším se zde mluví o radách. V Ž 1,1 se říká, že  ten člověk je blahoslavený, který nechodí "po radě bezbožných". To  znamená, že si nedává radit těmi, kteří nic nedbají na vůli a  přání Boží. Jsou ovšem lidé, kteří se ptají kde koho na radu, ale  na Boha si nevzpomenou. -- Jindy slovo rada znamená porada. V  dětství jsme často slýchali o poradách loupežníků anebo Indiánů,  později o poradách spojenců za války o tom, jak zdolat nepřítele.  Náš text nám říká, že Hospodin ruší rady nejen jednotlivců, ale i  celých národů. Nic nejsou platny sebechytřejší porady, jsou-li  namířeny proti tomu, co obmýšlí Bůh.
         Náš text mluví také o přemyšlování lidských. Dnes bychom  řekli, že jde o výmysly a plány, jaké si vymýšlí člověk, chce-li  se někomu pomstít anebo někoho ošidit. Bůh takové plány často  ruší, dělá přes ně škrt jako někdo, kdo škrtá řádku v dopise. Kdo  čte ten dopis, ví, že ta řádka neplatí. Snad jste už někdy viděli  kouzelníka, jak dal zmizet kapesník z ruky. Víte sice, že ten  kapesník je někde schován, ale když Pán Bůh dává něco zmizet,  znamená to, že to opravdu zmizí a tedy už neplatí. Rady bezbožníků  neplatí. Bůh udělá škrt přes to, co si zlého vymysleli lidé.  Hospodin ruší rady národů, a v nic obrací přemyšlování lidská.
         Tak to dělá Pán Bůh vždycky. Bible nám o tom mnoho vypravuje.  Už na jejím počátku čteme, že bůh překazil stavbu věže v Bábelu,  když si lidé mysleli, že si budou dělat, co chtějí a že přes to  uniknou Božímu soudu. Dvakrát pak čteme, jak Bůh obrátil vojska  nepřátel lidu Božího v hotové nic. Jednou to byli Syrští (II.Kr  7,6) podruhé Assyrští (II.Kr 19,35). Izraelci si ani nevystřelili.  Ráno shledali, že syrští strachem utekli. Uslyšeli totiž podivný  zvuk, jakoby se blížilo egyptské vojsko (II.Kr 7,6). Assyrské pak  zničil Bůh nakažlivou nemocí, takže jejich král se hnal úprkem  zpátky do své země (Iz 37,37). A vy si myslíte, že by Bůh nedovedl  překazit i tajné plány nepřátel Pavlových?
       Minule jsem slyšeli, jak Pavla zachránila před bičováním  legitimace o tom, že je římským občanem. Pán Bůh myslel už při  jeho narození na to, že Pavel bude toto zvláštní osvědčení  potřebovat právě tenkrát, až po mnoha letech bude stát před římským  hejtmanem. Ale Pavlovými úhlavními nepřáteli byli Židé, které  předvolal hejtman jako svědky proti Pavlovi. Jednu chvíli se  zdálo, že Pavla roztrhají jako divá zvěř. Hejtman musel zavolat  vojáky, aby Pavla schovali v kasárnách. Ale nepřátelským plánům  nebyl konec. Usnesli se, že Pavla zabijí, až půjde k novému  výslechu. Bylo jich čtyřicet, kteří se zavázali, že se nedotknou  ani jídla ani pití, dokud Pavla nezabijí. Byl to ošklivý plán. Ale  Bůh přes něj udělal škrt. Nejdřív v noci povzbudil Pavla, aby se  ničeho nebál, že ho ještě potřebuje ke své službě v hlavním městě  tehdejšího světa, Římě. Nedovedeme ani říci, jakou radostí byl  Pavel naplněn! Vždyť si ničeho tolik nepřál jako toho, aby mohl  kázat o Pánu Ježíši také v Římě! A tak se nic nepolekal, když se  časně ráno před ním objevil jeho synovec, syn jeho sestry, a  šeptem mu sděloval, co proti němu chystají Židé. Nevíme, jak se to  tento mladý muž dozvěděl. Bůh to tak zařídil, protože Pavla  potřeboval v Římě. Stačilo jen, aby se o židovském plánu dozvěděl  hejtman, a ten už si věděl rady. Hned dal vsadit Pavla na koně,  obklopit dvěma sty vojáků, sedmdesáti jezdci a dvěma sty kopiníků.  Nikdo se k Pavlovi nemohl ani přiblížit. Tak se dostal do Cezareje  na mořském břehu jako nějaká vznešená osobnost, která jede  navštívit zástupce římského císaře v tomto městě.
        Co dělalo oněch čtyřicet Židů, kteří přísahali, že nebudou  jíst, dokud nezabijí Pavla, nevíme. Ale povědění biblického  výroku, který jsme si připomínali na začátku, se zase splnilo. Bůh  opravdu ruší rady národů a v nic obrací přemyšlování lidská.
 ČTI: Sk 23,11-24

XXIX. ODKLADOVÉ

 "Pospíchám a neodkládám ostříhati  rozkazů tvých, Bože můj!" Ž 119,60

        Snad jste už o někom slyšeli, že je "věčný odklada". To  znamená, že má na všechno dost času. Maminka mu řekne, aby se  umyl, že přijde návštěva. Ale kdepak on! A tak ho strýček zastihne  umouněného jakoby se týden nemyl. Ale i dospělí dovedou všechno co  nejdéle odkládat. Rusové si vykládají o Bábušce, které se věčné  odkládání ale nevyplatilo. Bylo to v době, kdy mudrci od východu  šli za betlémskou hvězdou, aby narozenému Spasiteli světa  odevzdali své dary. Na cestě taky přišli k Bábušce. Tenkráte to  byla švarná dívka, plná zdraví a krásy. Mudrci ji zvali aby šla s  nimi poklonit se dítěti Ježíšovi. Ona slíbila, že za nimi pospíší,  jen co uklidí svou světničku. Ale ať spěchala, jak spěchala,  mudrců už nedostihla. A prý mudrce hledá dodnes. Aby je našla,  navštěvuje všechny rodiny, kde se narodilo děťátko. Myslí si, že  se u některého děťátka přece jen setká s mudrci. Ale dodnes tyto  rodiny navštěvuje marně. A tak rodičům i dítěti nechá nějaký dárek  a spěchá dál. Odkládání se jí nevyplatilo. Odkladové vždycky o  něco přijdou. A někdy to "něco" má nesmírnou, nenahraditelnou  cenu.
         Takovým odkladou byl římský místodržitel v judské zemi Félix.  O něm si dnes budeme vypravovat.
          Nebyl to hodný člověk. Vládl krutě, ačkoli byl kdysi otrok a  věděl, jak krutost člověka ponižuje. Byl třikrát ženat,  pokaždé s  ženou královského rodu. Římský dějepisec ho nazývá "mužem tří  královen". 
         O první nevíme téměř nic. Druhá byla příbuzná egyptské  královny Kleopatry. Třetí byla Druzilla, dcera Herodesa Agrippy I.,  manželka krále Aziza z Emezy. Židovský kouzelník ji přemluvil,  aby svého muže opustila a vdala se za pohana Felixe. To mu však  nevadilo, aby byl surový na Židy a vydíral úplatky při soudních  přích. Nebyl to tedy hodný člověk.
        A přece ho Bůh chtěl zachránit. Proto mu poslal do Cezareje  apoštola Pavla, aby mu kázal o Kristu. Pavel této příležitosti  důkladně využil. Dovedeme si představit, s jakým asi zájmem si  prohlížet tohoto Římana, když byl před něho předvolán. Vždyť  takovým Římanům má jednou kázat evangelium v hlavním městě světa!  Bude mít před Felixem nějaký úspěch? Dostane se na svobodu, aby se  splnila předpověď, že bude kázat o Kristu v Římě? Avšak Pavel se  tím příliš netrápil. Věděl, že se každé slovo Kristovo určitě  splní, i když snad někdy jiným způsobem, než očekáváme.
        Proto Pavel nyní s klidem naslouchal obžalobě, jak ji  přednášel židovský advokát Tertallus. Židé si ho přivedli sebou,  aby právě dokázal Pavlovu vinu. Byla to závažná slova, jež Pavel  slyšel o sobě. Prý je jako morová rána a jitří neklid v celém  světě mezi Židy. Pavel neměl žádného advokáta, ale spolehl se na  zaslíbení Pána Ježíše: „Nestarejte se o to, co a jak máte mluvit  před soudem. Bude vám dáno, co říci, v tom okamžiku, kdy to bude  třeba.“ (Mt 10,18-20)   Pavel se dočkal splnění tohoto  zaslíbení. Obvinění se mu podařilo úplně vyvrátit. Před dvanácti  dny přišel do Jeruzaléma ne, aby pobuřoval, ale aby se modlil a  odevzdal sbírku pro chudé.
 "To ovšem přiznávám, že jsme křesťanem a že věřím ve vzkříšení  všech, aby se postavili na soud Boží. A protože tomu věřím,  usiluji o to, abych měl čisté svědomí před Bohem i před lidmi!"  Tato slova se neminula účinkem na římského místodržitele. Kdyby  také i on mohl říci, že má dobré svědomí! Ale to on nemohl! Ani v  této chvíli nejednal podle svého svědomí. Věděl, že Pavel je  nevinen, ale odložil vynesení rozsudku, až prý se dostaví římský  velitel z  Jeruzaléma  Klaudius Lyziáš. Židé sice odtáhli s  nepořízenou, ale Pavel zůstal ve vazbě. Bůh chtěl dát ještě  příležitost  i  bezbožné Druzille, aby slyšela evangelium. Bude  aspoň ta činit pokání?
        Felix jí jistě vypravoval o podivném vězni a tak vzbudil její  zvědavost. Byla by ráda slyšela víc o křesťanech, o nichž se po  smrti Pána Ježíše tolik vypravovalo. A tak jednoho dne si dal  Felix zavolat Pavla, aby v přítomnosti Druzilly mluvil o své víře  v Ježíše Krista. Pavel s velikou radostí i vážností kázal o tom,  jak víra v Pána Ježíše vede k mravní kázni a čistotě. Všichni se  musíme ukázat před Božím soudem. Tam obstojí jen ti, kdo žijí v  obecenství se zmrtvýchvstalým Kristem. Svědomí Felixovo i jeho nezákonné ženy se velmi bolestně začalo ozývat. Felix se začal  chvět úzkostí! Kdyby byl povolil Božímu hlasu a napomenutí, byl by  činil pokání. Ale on příliš miloval svůj bezbožný život. Proto  raději přerušil Pavla a řekl: „Nyní zase můžeš jít. Jakmile budu  mít čas, zavolám si tě.“ Opět tedy odložil své pokání. 
A odkládal  je tak dlouho, až byl ze svého úřadu sesazen. Ani nevíme, jak  skončil. Ale jeho bratra v Římě, který byl vysokým úředníkem na  císařském dvoře, dal císař Nero otrávit. Nikdo už se tedy nemohl  přimlouvat za Felixe. Pravděpodobně odkládal s uposlechnutím svého  svědomí, až bylo pozdě. 
ČTI: Sk 24,1-9 16,22-27

XXX. TAJEMSTVÍ  PAVLOVA  BOHATÉHO  ŽIVOTA

 „Sám o tom pracuji, abych měl  svědomí bez úrazu před Bohem  i před lidmi vždycky.“ 
Sk 24,16

         Když byl apoštol Pavel vyslýchán v Cezareji před římským  místodržitelem Felixem, dovolával se za svědka svého svědomí. I  pohané věřili ve svědomí. Představovali si je jako dvojníka, který  člověka provází jako neviditelný průvodce a varuje ho, když chce  jednat nesprávně. Navenek se to pozná tak, že člověk zbledne, nebo  zčervená, nebo začne koktat, anebo se začne schovávat jako Adam a  Eva v ráji. Tak to vypadá, když k člověku začne mluvit svědomí a  on ho nechce poslechnout. Pavel byl přesvědčen, že mu pohan Felix  bude lépe rozumět, když se zmíní o svědomí.
          Také dnes lidé často mluví o svědomí, před soudem přísahají  na své svědomí, ale někteří hoši a mnohá děvčata říkají místo toho  „na mou duši“. A často ani nevědí, co vlastně říkají.  „Na mou duši“  znamená:  „Nechť ztratím svou duši, jestliže nemluvím  pravdu!“   My evangelíci a Češí bratří tohle neradi slýcháme,  protože nikdo nemá s duší tak lehkomyslně zacházet. Raději říkáme  „na své svědomí“!
Ale co je to vlastně svědomí? Učení lidé to všelijak učeně  vykládají. My se však pokusíme to pochopit i bez učenosti.
         Všichni známe signální zvonky na železniční trati. Jakmile  zazní ve strážním domku, znamená to, že se blíží vlak a že je  nutno rychle spustit závory, aby se nestalo neštěstí. Svědomí je  podobné takovému signálnímu zvonku. Dává znamení, aby bděl a  nemyslel si, že na spouštění závor bude dost času až zítra.  Vzpomeňte na místodržitele Félixe. Jak se mu asi rozezvučelo  svědomí, když apoštol Pavel s ním mluvil! Dokonce se všecek  polekal, jak jsme si vyprávěli minule.
       Ale svědomí se dá umlčet, jako se dá umlčet signální zvonek,  přeřízneme-li drát s elektrickým proudem. Felix poslal Pavla do  vězení, kdykoli ho nechtěl poslouchat. Příliš znepokojoval jeho  svědomí. A právě tak to chtěli udělat  Židé. Pavel příliš burcoval  jejich svědomí, když jim vytýkal, že nevěří v Pána Ježíše. A tak  když místo Felixe nastoupil jiný Říman, Festus, vypravili se už po druhé do Cezareje. Už sice obtěžovali Festa v Jeruzalémě, když  přišel převzít svou vládu jako nový místodržitel, ale on je  vyzval, aby se dostavili k řádnému soudu do jeho sídelního města.
        Patrně se dozvěděl o oněch čtyřiceti Židech, kteří se zapřisáhli,  že se budou postit, dokud nezabijí Pavla. Znepokojoval je i na dálku. Jejich svědomí bylo z Pavla celé nemocné.
       Svědomí lze umlčet i tak, že děláme, jako bychom neslyšeli. A  nakonec je opravdu už slyšet nebudeme. Ten neviditelný průvodce, o  němž mluvili pohané, od nás zarmouceně odejde.
         Anebo se k nám svědomí bude chovat jako pokažené hodinky.  Přestane nám správně ukazovat. I zloději a násilníci mají  "svědomí", ale to je nechrání před jejich zločiny vůči těm, kdo  nejsou jejich příbuzní. Ale i k těm se často chovají jako lidé  „bez svědomí“.
         Pavel však znal všechny prostředky, jak uchovat svědomí  neporušené, živé a bez poranění. Dalo mu to mnoho práce, ale měl  Písmo sv., které mu ukazovalo, kdy svědomí radilo dobře a kdy ne.  A nadto měl jinačího průvodce než pohané. Měl Ducha svatého,  kterého Pán Ježíš slibuje všem, kdo v něho věří. Pavel si dával  všemožný pozor na to, aby Ducha svatého nezarmoutil. Neboť když  Duch svatý od člověka odstoupí, nemůže se na své svědomí  spolehnout a pak se mu všechno hatí a vše mu nahání strach. Ale  Pavel měl čisté svědomí před Bohem i před lidmi a tak se mu nic  nehatilo a ničeho se nebál. Věřil, že mu Bůh dá všecko, co mu  zaslíbil. A na jedno zaslíbení nezapomněl, ač uplynulo již  přes  dvacet let, co je poprvé slyšel. Měl stát před králi a dokonce i  před císařem v hlavním městě Římě, aby tam kázal o Pánu Ježíši. A  zatím seděl ještě v Cezareji, a to v žaláři! Už jsou to dva roky,  co se tam dostal! Což tam má umřít?
        Ale Bůh měl už plán hotový. Když do Cezareje přišli Židé z  Jeruzaléma, aby před Festem žalovali na Pavla - nevedl je už  nejvyšší kněz Ananiáš jako před dvěma roky, protože toho dal Felix  popravit -, rozšířili svá obvinění také o tvrzení, že pracoval  proti císaři. Tu Pavel viděl svoji příležitost. Byl římským  občanem. A tak řekl: „Jestliže připravuji spiknutí proti císaři,  odvolám se k císaři, aby bylo zřejmé, že mám čisté svědomí.“!  Když  se římský občan odvolal k císaři, muselo mu být vyhověno. Festus  tedy krátce odpověděl: „Odvolal ses k císaři, k císaři půjdeš!“
 Židé odtáhli s nepořízenou a nadto s nesmírným hněvem. Neboť  Pavel nadobro unikl z jejich spárů.
        Ale Bůh chtěl, aby se Pavel před odjezdem do Říma setkal  ještě alespoň s jedním králem a poznal vznešenost tehdejších  panovníků, a nesnáze, spojené se zvěstováním evangelia zámožným  lidem. Vybral k tomu posledního židovského krále, pravnuka  Herodesa Velikého,  Julia Agpippu II.,   který panoval nad malým  územím kolem hory Hermon a východně od Jordánu. I tomu chtěl dát  Bůh příležitost vidět Pavla a slyšet evangelium. Když Agrippa s  velkým průvodem přišel do Cezareje,  aby složil poklonu novému  místodržiteli a přesvědčit ho o své věrnosti Římu, přišla řeč také  na Pavla. „Rád bych věděl,“ pravil Festus,  „co mám císaři napsat o  tom vězni, který mluví o jakémsi Ježíšovi, jenž umřel a přece prý  žije. Ty jsi Žid a budeš asi všechno lépe vědět než já“.  Agrippa  vyslovil přání Pavla vidět 
a slyšet.
        A tak hned druhého dne uspořádal Festus slavné slyšení  Pavlovo. Pozval všechny důstojníky a vyšší úředníky města, samé  pohany. Agrippa s Bernicí vstoupil se svým průvodem v plném lesku.  Nato byl uveden Pavel s okovy na rukou. Ještě nikdy nebyl Pavel v  tak slavnostním shromáždění. Festus krátce zahájil uvítáním  přítomných a požádal Agrippu, aby předsedal.
        Na vyzvání předsedovo začal Pavel vypravovat o svém životě,  že patřil k nejpřísnější židovské sektě, která věrnou poslušností  Božích přikázání chtěla uspíšit příchod království nebeského na  tuto zem. „Když vystoupil Ježíš a prohlašoval se za Krále tohoto  království a strhl se sebou mnoho stoupenců,“ pravil Pavel,  „považoval jsem za svou povinnost je mučit a pronásledovat, ale na  cestě do Damašku v samé poledne se mi tento Ježíš, kterého Židé  ukřižovali, ukázal a řekl: „Saule, Saule, proč mne pronásleduješ?  Nic ti to není platno, protože právě tebe jsem si vyvolil za svůj  nástroj, abys o mně kázal Židům i pohanům.“  Nemohl jsem  neposlechnout. A proto mne Židé zajali ve svatyni a usilovali o mé  zavraždění, ačkoli nekážu nic jiného, než co je v naší bibli, že  Kristus musel umřít a zase vstát z mrtvých, aby nás vytrhl z moci  satanovy.“
      A nyní z písma dokazoval Pavel svá tvrzení s takovou učeností  a sběhlostí v bibli, že Festus to už nemohl vydržet a zvolal:  „Blázníš Pavle! Tvá velká učenost tě dohání k bláznovství.“  Festus  nedovedl pochopit, co Pavel vykládal. Nikdy neslyšel, že by kdo  vstal z mrtvých.
        Pavel však se zanícením odpověděl: „Neblázním, nejslovutnější  Feste, ale mluvím slova pravdivá a rozumná! Však ti to král  Agrippa může dosvědčit, protože to, o čem jsem vypravoval, se  nesběhlo někde v koutku.“ A nyní se obrátil přímo na krále a  zaútočil na jeho svědomí: „Věříš, králi Agrippo, prorokům?“   Oči  všech se obrátily na krále. Co má odpovědět? Kdyby řekl, že věří,  musel by připustit, že Ježíš je zaslíbeným spasitelem. A to by  znamenalo docela jiný život, než jaký dosud vedl! Ne, to nechtěl.  Co by tomu řekli jeho vznešení příbuzní a přátelé? A tak se zmohl  jen na vyhýbavou odpověď:  „Téměř bys mne naklonil, abych se stal  křesťanem!“   Měl to být posměch, ale Pavel to vzal vážně, obrátil  se k celému shromáždění a pravil: „Prosím Boha, abyste vy všichni  byli téměř i zcela takoví jako jsem já, kromě těchto pout.“
       Tu se Agrippa zvedl na znamení, že shromáždění je u konce.  Nechtěl se stát křesťanem, i když mu svědomí říkalo, že Pavel má  pravdu. Ale to jedno přece učinil. Prohlásil Festovi, že Pavel je  nevinen a že by mohl být propuštěn, kdyby se nebyl odvolal k  císaři. V tom smyslu napsal Felix císaři dopis a jen čekal, až se  naskytne příhodná loď.
       Možná, že mnozí z nás jsou téměř křesťany jako byl Agrippa i  bohatý mládenec, ale "téměř křesťanství" neplatí před Bohem. Jen  ten, kdo se cele oddal Ježíši Kristu a cele ho poslouchá, je  skutečným křesťanem. Nestačí jen vědět o Pánu Ježíši, znát jeho  slova a skutky. Je třeba být jeho učedníkem ve všem.
ČTI: Sk 26, 1-4, 12-32

XXXI.  PAVEL MOŘEPLAVCEM
 
"Nad zvuk mnohých vod, nad sílu vln mořských mnohem silnější jest na  výsostech Hospodin."  Ž 93,4

       Vzpomínáte si na vypravování o proroku Jonášovi, jak utíkal  před Bohem, aby nemusel vyřídit pohanům to, co měl nařízeno ? Měl  jít na východ, ale on si najal místo na lodi k západu, a myslel  si, že po moři Bohu unikne. Ale už starověcí národové se domnívali že v moři žije obrovská obluda, která, když se rozzuří, dovede  mořské vlny vyzdvihnout jakoby na ramena a pak běda lodím a lidem  v nich ! Zmizí v hlubinách moře jakoby je pohltila nějaká ďábelská  bytost. Proto, když se bouřilo Středozemní moře - a to bylo od  listopadu do března - lodní doprava na moři ustala. Námořníci se  báli, aby se nepotopili s lidmi a nebyli pohlceni podmořskou  příšerou i s nákladem. Řekové věřili v jakési božstvo, jež drželo  v ruce veliký trojzubec a jím dráždilo mořskou obludu. To božstvo  se jmenovalo Posseidon.
      Ale Bible nám vypravuje o lidech, kteří se moře nebáli, byť  sebevíc hlučelo a loďmi házelo jako ořechovými skořápkami. Oni  věřili, že nad zvuk mnohých vod i nad jejich vlnobití mnohem  silnější jest Hospodin. A Pán Ježíš nejen spal za strašné bouře na  lodi, ale dovedl moři poručit, aby se uklidnilo. Apoštol Pavel to dělal po něm. Vypravuje (II.K 11, 25n), že třikrát na moři tonul a  byl ve velikém nebezpečí, ale přitom se naučil, že Bůh je vládcem  i moře. To mu pomohlo, že se stal dobrým mořeplavcem, a neztrácel  hlavu ani tenkrát, když ostatní už zoufali. Uvidíme to také na  dnešním Pavlově dobrodružství.
       V Cesareji se konečně objevila vhodná loď, jež mohla Pavla  dovézti aspoň kus cesty směrem k Římu. Festus uvítal tuto příležitost tím spíše, že měl do Říma poslat jednu z pěti posádek v  Cesareji pod velením četaře Julia. Nemusel tedy shánět Pavlovi  doprovod a svěřil jej tomuto veliteli. Konečně tedy do Říma ! Ale  úplně jinak, než si to Pavel představoval. „Myšlení Boží nejsou  jako myšlenky naše,“  řekl si asi Pavel a spokojil se s tím, jak to  Bůh zařídil.
       Na lodi se setkal Pavel se zvláštní společností ! Bylo tu  nejen dvěstě vojáků s hladce oholenými tvářemi se svým velitelem  Juliem, ale i mnozí vězňové, odsouzení k smrti pro loupežnictví,  krádeže a vraždy. Vezli je do Říma, aby tam v císařových cirkusech  zápasili s dravými šelmami. Ale byli tu ovšem i námořníci, ošlehaní větrem a zbarvení skoro do černa  žhavým sluncem. Ale byli tu i  staří Pavlovi přátelé, kteří si zaplatili na lodi místo, aby jej  provázeli až do Říma. Takový byl jejich zájem o Pavla i jejich  láska k němu.
      Byl už konec září, kdy  se  moře začalo bouřit a plavba  byla velmi obtížná. Také vály nepříznivé větry, takže se loď musela  držet blízko pobřeží. Nejprve zakotvila v Sidonu nad Týrem, kde  bylo Pavlovi dovoleno, aby v průvodu žoldnéřů navštívil křesťanský  sbor. Dovedete si představit, jak ho tito křesťané s láskou  přijali a jak jim Pavel svědčil s své víře v Ježíše Krista ! Když  pak odcházel zpět na loď, nesl si vše, co mohl na cestě  potřebovat: přikrývky a pokrmy, šatstvo a prádlo. Křesťané se o  něho postarali jako o svého bratra. Nic si z toho nedělali, že je  vězněm. Však trpěl pro Pána Ježíše.
      Nyní se loď přiblížila k Cypru a odtud na sever k Cilicii.  Jak dlouho a s jakými myšlenkami se díval Pavel ke svému rodnému  městu Tarsu a k přístavům v Pamfylii, kde přistál na první své  cestě! Ale loď se nezastavila až v přístavu Myra na jihu Malé  Asie. Velitel však našel brzy jinou loď, která sem byla zahnána  bouří Alexandrie s nákladem obilí pro Řím. Plavba byla však už  velmi obtížná a Pavel jako zkušený mořeplavec se díval zachmuřeně  na vzdouvající se vlny, když místo k západu se museli plavit na  jih ke Krétě. Neboť lodi tenkrát byly obrovské plachetnice,  poháněné jen větrem a vesly. Ale byl-li nepříznivý vítr, nedalo se  nic dělat. Když připluli k tzv. Pěknému břehu na Krétě, radil  Pavel, aby zde přezimovali, poněvadž jinak se vydávají velikému  nebezpečí i s nákladem. Ale velitel vojska víc důvěřoval  kapitánovi a majiteli lodi, kteří říkali, že doplují až do Fenicen  dále na západ.
      Brzy se však ukázalo, že Pavel měl pravdu. Počáteční jižní  vítr byl náhle vystřídán vířivým větrem z pobřeží, který strhl loď  do víru, takže ji nebylo možno už vůbec řídit. Řítila se  vyzdvihována mohutnými vlnami tak, že každou chvíli hrozila  překocením. Jen stěží se podařilo vytáhnout na palubu záchranný  člun a svázat loď silnými lany, aby loď nepukla nárazy mnoha vln a  zmítáním nákladu. Nikdo nevěděl, kam loď pluje, protože nebylo  vidět ani slunce ani hvězd a kompas tenkrát ještě neměli. Plachty  už dávno stáhli, aby měl vítr co nejméně ploch k opření, a nyní  vyhazovali už i část nákladu a třetího dne vyvrhli i lodní nářadí  jako plachty, bedny, které si vezli vojáci, těžká vesla a ráhna.  Ale vše bylo marné. Bouře zmítala lodí jako nepatrnou skořápkou po  mnoho dní, takže zmizela všechna naděje na zachránění. Na jídlo  neměl nikdo ani pomyšlení.
      Když úzkost byla nejvyšší, postavil se Pavel mezi mořeplavce  a jen s námahou překřikoval hukot vln.  „Měli jste mne poslechnout  a zůstat na Krétě! Ale ani nyní se nic nebojte. Bůh, kterému  náležím a jemuž sloužím, mi zjevil dnes v noci, že ani jeden z vás  nezahyne, protože musím stát před císařem. Tento Bůh mne nikdy  nezklamal. Buďte dobré mysli. Ztratíme jen loď a náklad, ale vám  se nic nestane!“
      Plavci nemohli pochopit, jak může Pavel takto mluvit. Ale  jiskřička jeho klidu přeskočila i na ně. Pomalu začali věřit, co  Pavel znal už dávno:  „Nad zvuk mnohých vod, nad sílu vln mořských  mnohem silnější na výsostech jest Hospodin.“  Pavel byl muž Boží.  Věděl, že nepatří sobě, ale Bohu. A věřil Božím zaslíbením. A  proto se nebál a dával odvahu druhým. Byl sice vězněm, ale měl víc  síly než ostatní. A Bůh mu dával nová a nová ujištění, že plavba  dopadne dobře. A tak byl Pavel jediným klidným člověkem na lodi.
      Čtrnáctou noc se námořníkům zdálo, že se blíží k nějaké zemi  Rychle spustili olovnici a shledali hloubku 37 m; brzy nato už jen  28 m. Z obavy, aby nenarazili na ostrá skaliska, spustili čtyři  kotvy a s úzkostí očekávali ráno. Tu Pavel zpozoroval, že někteří  lodníci sestrkávají hlavy dohromady. Nato se pokoušeli spustiti  záchranný člun. Když se jich Pavel ptal, co to dělají,  předstírali, že chtějí prý i vepředu lodi natáhnout kotvy, aby loď  stála pevněji. Pavel rychle běžel k důstojníkovi: „Nezůstanou-li  na lodi námořníci, nemůžete být zachráněni.“  Důstojník jednal  rychle. Nařídil vojákům, aby přesekli provazy u člunu a nechali  jej vypadnouti do moře. Tak se Pavel stav zachráncem plavců. Neboť  kdyby nebylo námořníků, nastal by ještě větší zmatek. A ve zmatku  se nedá nic zachraňovat.
      Ale Pavel myslel i na jinou věc. Věděl, že budou zítra  potřebovat mnoho sil. Proto vyzval všechny, aby se pořádně  najedli. A podle svého zvyku vzal chléb, poděkoval přede všemi  Bohu, rozlomil a dal se do jídla. Jeho klid i jeho modlitba  působily na všechny tak, že nabyli dobré mysli a také pojedli. Tak  působí Boží moc na ustrašené lidi. Pavel se stal podruhé  zachráncem. Druhého dne je čekala největší práce.
      Hned za svítání odřízli kotvy, uvolnili řemeny u kormidel,  vytáhli zbylé plachty a směřovali k zemi. Tu však loď najela na  písečný břeh tak, že se předek vůbec nehýbal, ale záď lodi byla  zmítána mořem tak, že loď musela prasknout. Když to viděli vojáci,  chtěli zabít všechny vězně, protože za ně ručili svými životy. Ale  Julius to zakázal kvůli Pavlovi. Poznal, že s Pavlem je Bůh.  Nařídil tedy, aby ti, kdo dovedou plavat se vrhli do moře a  ostatní, aby se chytili prken a trosek lodi. Tak se podařilo, že  všichni byli zachráněni. Bylo jich celkem 276.

       Když křesťané čtou dnes toto vyprávění, připadá jim, jakoby  četli o své církvi a jejích dějinách. Však se církev od pradávných  dob kreslila jako loď, plující na širém moři. Chvílemi je moře  klidné a loď se bezpečně plaví ke svému cíli. Jindy však prochází  bouřemi a temnotami a zdá se, že ztratí všechno, na čem si  zakládala. Někteří jí přestanou věřit a snaží se opustit její  palubu. Jiní hledají viníka, který to prý všecko způsobil. A tak i  v církvi bývá někdy mnoho zmatků, dokonce i krveprolití, zvláště  když kapitáni jsou špatní.
       Ale Bůh je pánem i nejlítější bouře a své církvi dává lidi,  kteří svou důvěrou dávají klid i tehdy, kdy se všecko zdá být  ztraceno. Snad jich bude menšina, jako tvořili menšinu Pavel a  jeho přátelé na lodi, jež je měla dopravit do Říma. Pán Ježíš je  provázel a tak se i při nich splnilo ujištění, že Bůh je mnohem  silnější než všecky bouře. A ztroskotá-li jedna loď, brzy tu bude  jiná, která Boží úkol nakonec přece jen dokoná.
ČTI: Sk 27,1-44 (zvl. v.30-44)

XXXII.  VŠUDE  BOŽÍ  PŘÁTELÉ

 "Ten, kdo má přátely, má se míti  přátelsky, poněvadž přítel bývá vlastnější než bratr". Př 119,24
 " Vy přátelé moji jste, učiníte-li to,  což já přikazuji vám." J 15,14

         Nevíme, jak se zachránil Pavel z roztříštěné lodi, zda uměl  plavat anebo zda použil nějaké větší trosky, jež ho dopravila ke  břehu. Jako rodák z přímořského Tarsu uměl skoro jistě plavat a z  jeho dopisu do Korintu (2K 11,25) víme, že třikrát tonul na moři,  mnohokrát na řekách, takže se v plavání už asi vyznal. Byl také  mezi prvními, kteří se z oněch 276 ztroskotanců octli na pevnině  ostrova  Mality,  nynější Malty. Snad to byl Pavel, který se první  dohovořil s domorodci. Byli to Féničané, kteří mluvili řečí,  podobnou aramejštině, jíž Židé tenkrát dobře rozuměli. Bylo  zvláštní, že tito pohané, kteří ještě přinášeli lidské oběti svým  božstvům, se chovali k trosečníkům velmi přátelsky. Rozdělali  oheň, aby se promočení námořníci, vojáci i vězňové a cestující  mohli zahřát a osušit.
         Nejzvláštněji si počínal Pavel. Sám nosil roští na oheň a  přikládal. Jako přítel Pána Ježíše využíval každé příležitosti ke  službě druhým. A tu s stalo něco, co všem zarazilo dech. Když  Pavel vhazoval novou otep do ohně, zavěsila se mu na ruku zmije.  Nejspíš ji probudilo horko ze zimního spánku. Ale Pavel ji rychle  setřásl do ohně. Domorodci si mezi sebou šeptali: „To je jistě  nějaký vrah!  Byl sice zachráněn před utonutím, ale bohyně  spravedlnosti mu nedala uniknout před zaslouženým trestem.“  Domorodci totiž znali účinky uštknutí. Ale Pavel ani neotekl, ani  nepadl mrtev k zemi, ani neprojevoval nějaký zmatek nebo strach.  Když dlouho čekali a viděli, že se nic nestalo, začali si zase  šeptat, že je to jistě nějaký bůh, který sestoupil mezi ně. Ale my  víme, že se splnilo zaslíbení zmrtvýchvstalého Krista, že ti, kdo  uvěří, stojí pod zvláštní ochranou Boží, když v přátelství chtějí  sloužit druhým. 
(Mk 16,17 nn)
         Ale na Pavlovi se splnila i druhá část tohoto zaslíbení, že  totiž věřící budou mít moc uzdravovat modlitbou a vzkládáním  rukou, když toho bude třeba. Stalo se to takto: Správce ostrova  Publius velmi přátelsky pozval setníka Julia, Pavla a jeho  průvodce na svůj statek a tři dny je hostil. Pavel se tu setkal  i s nemocným otcem Publiovým. Ležel na lůžku a trpěl horečkou  a úplavicí. Pavel k němu přistoupil, vložil na něho ruce, modlil  se a nemocný byl uzdraven. Samo sebou se rozumí, že se brzy po  celém ostrově rozneslo, co učinil Pavel. Nemocní domorodci  přicházeli a byli uzdravováni. Bible neříká, kdo uzdravoval. Lékař  Lukáš, který vypsal Skutky apoštolské, skromně o své činnosti  mlčí. Jistě, že i tu Pavlovi pomáhal. Ale uzdravování vzkládáním  rukou a modlitbou bylo něco docela jiného než Lukášovo koření  a prášky. Při tom Pavel jistě využil příležitosti, aby zvěstoval,  že ten, kdo uzdravuje jejich prostřednictvím, byl sám Pán Ježíš,  přítel nemocných a hříšníků. Je zajímavé, že ani křesťanská  tradice nepřipomíná založení křesťanského sboru na Maltě,  ač tu Pavel strávil celý čtvrtrok.
        Ale vděčnost domorodců byla veliká. Když se po třech měsících  trosečníci odhodlali opustit ostrov na alexandrijské lodi, která  tu přezimovala, domorodci jednali jako skuteční přátelé. Snesli  pro Pavla a jeho průvodce vše, co potřebovali na další cestu:  přikrývky a pokrmy, šaty a prádlo. Pavel to přijal jako dar od  Boha a znamení, že Bůh plní své sliby. Nevíme, kolik tu domorodců  tenkrát uvěřilo. Ale dnes stojí na místě, kde vězeň Pavel krátce  působil, výstavná katedrála k poctě jeho jména.
        Loď nejprve přistála na Sicilii v Syrakusách, kde se museli  zdržet tři dny buď pro nepřízeň počasí nebo proto, že museli  překládat obilí. Podle pověsti zde Pavel založil křesťanský sbor.  Když se konečně vydali na cestu, museli proplout proslulými  skalami Scylou a Charibdou, kde moře bylo velmi prudké. Mnohé lodi  tu ztroskotaly. Ale Pavel a jeho průvodci se šťastně dostali do  Puteol v Itálii. Odtud Pavel poprvé spatřil Vesuv, který za  několik let potom začal soptit a zasypal lávou dvě krásná města,  Pompeje a Herkulaneum. Ale Kristův misionář se víc zajímal o to,  zda v Puteolech je křesťanský sbor. Nevíme, jak se to dozvěděl,  ale netrvalo dlouho a on dostal pozvání do shromáždění bratří a  sester. Setník Julius mu už tak důvěřoval, že dovolil, aby s  křesťany pobyl tak dlouho, dokud nedostane z Říma rozkaz, aby  vyrazili k hlavnímu městu. A tak Pavel strávil celý týden s novými  přáteli, kteří jako on věřili v Ježíše Krista. A ačkoli je před  tím nikdy neviděl, cítil se mezi nimi jako doma a denně jim  vypravoval o svých zkušenostech s tím, jenž se zrodil v Betlémě,  byl ukřižován v Jeruzalémě a vstal z mrtvých, aby spravoval svou  církev po celém světě. Oni pak mu řekli vše, co věděli o Římě a o  císaři  Neronovi.
         Byl to slavný průvod, který se po sedmi dnech vydal pěšky na  cestu do hlavního města světové říše, jenže Pavel byl vězněm. V  čele průvodu jel  Julius na koni, pak následovala skupina vojáků,  pak vězňové, z obou stran chránění žoldnéři, a pak zase skupina  vojáků. Po obou stranách silnice, kterou postavil Appius a jež  stojí dodnes, byly pomníky slavných bojovníků a vítězů. Ti, kteří  se dívali na průvod netušili, že v něm kráčí také mnohem větší  bojovník za říši, jež není z tohoto světa, Pavel.
        Cesta do Říma byla dlouhá 250 km. Starý Pavel byl jistě  unaven při rychlém pochodu vojáků. Nad to asi myslel na svůj soud,  jenž ho čeká před císařem. Podaří se mu dosáhnout ospravedlnění  před císařem, o němž slyšel jen zlé věci? Podaří se mu kázat  ještě dál na západě až ve Španělsku, jak měl v plánu? Anebo bude  odsouzen a už nespatří svých přátel v Macedonii, Řecku, Malé Asii?  Věděl sice, že je v Božích rukou, ale takhle si cestu do Říma  nepředstavoval!
       Když však došel na rynk Appiův, vzdálený asi den cesty od  Říma, zaslechl své jméno. Malá skupinka lidí stála u cesty a  někteří z nich volali: Pavel!  Pavel!  Byli to křesťané z Říma. Od  puteolských křesťanů asi dostali zprávu, že Pavel je na cestě do  Říma a tak mu vyšli celý den cesty naproti. Jakou měl Pavel asi  radost! Bůh mu přiváděl všude přátele! A když ušli ještě asi 15  km a dostali se ke Třem krčmám, byla tu jiná skupina. Všecky  chmurné myšlenky Pavla opustily, když viděl, že ani v tomto cizím  kraji není opuštěn. Psal sice ještě z Korintu dlouhý list římským  křesťanům, ale tomu byla již víc než dvě léta. Že by mu byli  přišli tak daleko naproti, toho nečekal. Ale Bůh to tak zařídil,  aby v pravý čas tito přátelé ukázali svou lásku, když to Pavel  nejvíc potřeboval ve své stísněnosti.
         V Římě byl Pavel s dobrým doporučením odevzdán veliteli  císařských kasáren. Jak dobré to bylo doporučení vidíme z toho, že  Pavlovi bylo dovoleno, aby si najal soukromý byt nedaleko kasáren.  Byl ovšem ustavičně hlídán vojákem, kteří se u něho střídali vždy  po šesti hodinách. Snad byl dokonce k tomuto vojínu přikován  řetězem, ale jinak měl úplnou volnost. Denně ho směli navštěvovat  přátelé a pečovat o něj.
         Ale Pavel nemyslel na sebe, nýbrž na druhé. Přítel Ježíše  Krista jedná tak, jak jednal Pán Ježíš. Pavel věděl, že v Římě je  na padesát tisíc Židů a těm se cítil především zavázán. Jak by byl  rád, kdyby alespoň v Římě poznali a přijali jeho soukmenovci  Ježíše Krista jako vysvoboditele z hříchu a dárce království  Božího ! A tak hned třetího dne po příchodu do Říma, ač byl jistě  velmi unaven, si pozval židovské předáky, aby si s nimi pohovořil.  Byla to poslední příležitost, kterou dal Bůh Židům, aby se  rozhodli pro Krista. Zdá se však, že uvěřilo jen nepatrné  množství. Křesťanství jim bylo příliš duchovní (Sk 28,17-28).  Pavlovi krvácelo srdce nad touto zatvrzelostí. Vždyť šlo o jeho  národ !
        Ale mezi pohany se zvěst Pavlova ujala. Celé dva roky se  protahoval soud nad Pavlem. Římský císař Nero neměl na Pavla čas.  Pavlův byt se proměnil v modlitebnu křesťanského sboru. Nikdo  nekladl  Pavlovi překážek, aby kázal o Ježíši Kristu. Brzy o něm věděli všichni v kasárnách. Neboť vojáci se u něho střídali a  jistě vypravovali svým druhům o podivném vězni. Ale i městští  obyvatelé přicházeli k Pavlovi na kázání. Řím měl tenkrát před  milion obyvatel ze všech konců světa. Zde bylo středisko všech  národností. Přicházeli Peršané i Řekové, Egypťané i Mauretánci.  Mnozí slyšeli Pavla a uvěřili jeho zvěsti a stali se po svém  návratu do vlasti semenem Božího slova. Tak Bůh naplnil přání  Pavlovo mnohem důkladněji než si to Pavel dovedl představit.  Nesmíme ovšem zapomenout, že touhu po kázání v Římě vložil do  Pavlova srdce sám Bůh. Už od samého mládí si ho pro tento svůj  plán připravoval. 
A prováděl ho podle své svaté vůle. Kdyby Pavel  nebyl býval vězněm, mnozí lidé by k němu ani nepřišli. Takhle k  němu přicházeli i otroci. O jednom víme, jak se jmenoval. Byl to  Onezimus, který utekl svému majiteli Filemonovi v Kolossách.  Filemon však byl Pavlův dobrý přítel a známý. Když Onezimus uvěřil  v Pána Ježíše, poslal jej Pavel s překrásným dopisem k jeho  bývalému pánu. V dopise prosil Filemona, aby Onezima přijal jako  bratra a přítele v Kristu a syna Pavlova, ne jako otroka.
        Tak z vězení Pavlova vycházelo požehnání na všecky strany.  Snad se ptáte, kde vzal Pavel peníze na nájem bytu ? Nevíme, zda i  tu nepracoval Pavel na svém řemesle. Ale i sbory se o něj staraly.  Filipští  křesťané mu poslali sbírku, za kterou Pavel vděčně  poděkoval. Bylo mu to důkazem, že ti, kteří uvěřili skrze něho v  Ježíše Krista, pokládali všechny křesťany na celém světě za své  přátele a jako přátelé Ježíše Krista jednali.
 ČTI: Sk 28

XXXIII.  PAVEL  KONČÍ  SVŮJ  ÚKOL

 „Milostí Boží jsem to, co jsem, a  milost jeho ve mne daremná nebyla, ale hojněji než oni všichni pracoval jsem, avšak ne já, ale milost Boží mně přítomná."  1 K 15,l0

        Během těch dvou let, jež čekal Pavel v Římě na soud, měl dost  času, aby se zamýšlel nad svým životem, svou prací, svými úkoly,  které mu byly svěřeny. Snad si vzpomněl na první setkání s Pánem  Ježíšem. V Novém Zákoně o tom sice nic není, ale američtí učení  badatelé tvrdí, že všecko nasvědčuje, že ten bohatý mládenec,  který od Pána Ježíše se smutkem odešel, nebyl nikdo jiný než mladý  Saul. Studoval tenkrát ve škole Gamalielově 
v Jeruzalémě. Chtěl  být dokonalým nejen bohoslovcem, ale i člověkem, ale jako mohl od  něho Pán Ježíš žádat, aby všecko, co měl, rozdal chudým ve  prospěch království Božího? Však on si už sám najde nějakou cestu k  dokonalosti ! Když byl Pán ježíš ukřižován, považoval za svou  povinnost pronásledovat křesťany. Na to vzpomínal nejbolestněji.  Jak jen mohl být takový „ukrutník, rouhač a protivník“ (1 Tm 1,13)  Jak by mu tohle mohl kdy Bůh odpustit ? Ale tu se na cestě za  pronásledováním setkal s tím, jejž chtěl nadobro umlčet a o němž  se domníval, že už je nadobro mrtev a vyřízen!  „Saule, Saule,  proč se mi protivíš? Vždyť já chci z tebe udělat svého apoštola!  Sám půjdu s tebou do hlavního města, aby se zvěst o mně dostala do všech končin země!  Nezasloužíš si mé přízně, ale já ti odpustím a  sám si tě proměním ve svůj nástroj!“
       Na tuto rozmluvu vzpomínal Pavel nejraději. Ve všech dopisech  z Říma - bylo jich šest ze třinácti, které máme v Novém zákoně -  se nějak ozývá vděčnost za Boží milost, která z něj udělala to,  čím je. Když Pavel říká milost Boží, myslí na nezaslouženou Boží  přízeň. Jindy místo milost Boží říká Ježíš Kristus, který ho  ustavičně provází. I když může prohlásit, že pracoval víc než  ostatní, musí přidat vysvětlení, že zásluhu na tom nemá sám, ale  Kristus pracující v něm a skrze něho. Nyní se mu už nebránil. Jeho  práce v něm nebyla zbytečná. Představte si, že by si Pavel sám měl  vybrat nějaký text pro své úmrtní oznámení, jistě by si vybral  nějaký svůj výrok o milosti. Vždyť i to vězení v Římě svědčilo o  slávě Kristově a o tom, že se k Pavlovi Bůh přiznává. Zaslíbení  Boží, že bude stát před samým císařem, se splnilo. Pavel tušil, že  končí jeho životní úkol.
        V Římě došlo v červenci roku 64 k událostem, jež ohrozily  život vyznavačů Kristových. Vypukl velký požár, který však byl  vynaložením všech sil uhašen. Ale šest dní nato vznikl nový požár v jiné římské čtvrti. Lehla celá popelem. Při tom zahynulo mnoho  lidí a mnoho uměleckých a vědeckých děl bylo zničeno. Kdo byl  žhářem? Brzy se začalo šeptat, že sám císař Nero dal pokyn k  vypálení této čtvrti, protože si chtěl dát vystavět nádherný  palác, který by zabral čtvrtinu celého města. Aby rychleji dosáhl  svého cíle, dal čtvrť na několika stranách zapálit. Seděl prý na  vzdálené věži a kochal se pohledem na rudou záplavu. Ovšem, že  hněv lidu, který byl zbaven ubohých chatrčí, se obrátil proti  císaři. A tak, aby pobouření proti sobě odvrátil, nařkl ze  žhářství křesťany. Dav se dal brzy přesvědčit, zvláště když po  ulicích chodili placení našeptavači císařovi, a volal po pomstě.  Nero nařídil pronásledování křesťanů. Nastalo hrozné krveprolití.  Mnozí křesťané byli hnáni do cirkusů, aby zápasili se šelmami,  jiní byli zabalováni do koží divokých zvířat a pak předhazováni  vyhladovělým psům. Jiní opět byli ukřižováni. Večer pak uspořádal  Nero obyvatelům Říma příšerné divadlo. Kolem dokola svého parku dal zarazit kůly, k nimž byli přivázáni křesťané, muži 
i ženy,  politi smolou a zapáleni. Nero na svém voze projížděl kolem těchto  živých pochodní a pásl se na jejich nářku a mukách.
         Zdá se, že Pavel byl za tohoto pronásledování sťat. Alespoň  dodnes ukazují v Římě místo, kde prý se to stalo. Tak skonal věrný  služebník Kristův, když dokončil svou práci. Sám začal  pronásledováním křesťanů a skončil jako mučedník Kristův. Někteří  učenci sice tvrdí, že Pavel byl ještě propuštěn na svobodu - byl  přece římským občanem - a že donesl křesťanství až do Španělska a  popraven byl v Římě až r. 67, ale to není docela jisté. Nevíme,  proč nám Lukáš o konci apoštolově nic ve skutcích apoštolů  nenapsal. Ale zdá se, že Lukáš vůbec nechtěl psát životopis  Pavlův. Chtěl je popsat vítězný postup evangelia ze zastrčeného  Jeruzaléma až do srdce veliké říše, jež tenkrát ovládala celý,  tehdy známý svět. A na tomto vítězném postupu křesťanství měl  Pavel největší podíl.  Představte si, čím křesťanství bylo, když vystoupil apoštol  Pavel! Žilo ve vlasti našeho spasitele, zastrčené v bezmocném  koutku světa. Křesťané byli pokládáni za židovskou sektu. Když  nastalo první pronásledování, rozprchli se do všech konců světa.  Tvořili malé skupinky, které žily v ústraní. Čím však bylo  křesťanství, když Pavel zemřel! Tu už nebylo něčím zastrčeným v  koutku!  Začalo to v Antiochii. Ale brzy velká část Malé Asie se  podrobila kříži Kristovu. Utvořily se velké sbory v Antiochii  Pisidické a v Lystře. Z Troady přeskočilo křesťanství do Evropy.  Nejslavnější a nejvlivnější města byla získána: Filippis,  Tessalonika a Korint. Pak byl získán Efez a znovu Evropa až do  Illyrie (Dalmacie).
         Konečně však přesazuje Pavel do hlavního města říše, do Říma.  I z paláce císařova byli mnozí zachváceni křesťanstvím. Vězení  Pavlovo nebylo tomu na překážku. Naopak přispělo k upevnění  křesťanství na celém světě.
          A ani po smrti Pavlově tento vítězný postup křesťanství  nepřestal. Nadšení žáci Pavlovi nesli dál a dál prapor Ježíše  Krista ukřižovaného a zmrtvýchvstalého. Nebylo to však učení  Kristovo, které získávalo svět, ale stálá jeho přítomnost tam, kam  jeho učedníci přišli.
        Někdy to vypadalo tak, jakoby se pohanský svět otřásal pod  kročejemi těchto prostých učedníků Ježíšových. A jaké změny byly  všude vyvolávány! Lidé odhazovali modly a pohanský způsob  dosavadního života. I postavení otroků se začalo měnit, jak víme z  listu Pavlova Filemonovi. Byl to Pavlův nejkratší dopis z Říma,  ale opravdu nejněžnější, když Filemonovi doporučuje, aby uprchlého  otroka přijal jako bratra pro Ježíše Krista. A tak bylo posvěceno  vše v křesťanově životě: Povolání, rodina, manželství, obchod i  soukromý život.
        Činností Pavlovou se stalo křesťanství světovým náboženstvím,  nevázaným na vlast, národ a dosavadní zvyky. Přestalo být  židovskou sektou. Pavel ukázal, že není nutno, aby se pohan musel  stát nejprve Židem, aby se mohl stát křesťanem. Ježíš Kristus  nabízel svou milost všem bez rozdílu. Ježíšovo podobenství o zrnu  hořčičném se splnilo a plní se stále znovu. Křesťanství nekončí,  ale teprve začíná. Prožívá teprve svá dětská léta.

 OBSAH:

 Úvod
 1. Jak Bůh Pavla formoval
 2. Jak se neučil znát bibli
 3. Jak Saul bloudil
 4. Jak Bůh Saula našel
 5. Jak Saul sám hledal
 6. Jak se Saul naučil poslouchat
 7. Jak Bůh Pavlovi vykázal první pracoviště
 8. Jak začala Pavlova dobrodružství
 9. Jak se Pavel setkal s lidmi zkornatělého srdce
 10. Jak se Pavel setkal s lidmi zatemnělého srdce
 11. O čem Pavel kázal
 12. Bůh dává Pavlovi za Jana Marka nového spolupracovníka
 13. Pavel se dává vést od Ducha Svatého
 14. První křesťanka v Evropě
 15. Misionáři svědčí o Kristu i ve vězení
 16. Víra v Krista je nakažlivá
 17. Bůh sám hájí své pracovníky
 18. Svět na ruby
 19. Věříme v Krista ukřižovaného
 20. Vzácné probuzení a povzbuzení
 21. Jméno Kristovo nesmí být zneužíváno
 22. Nenáviděni, a přece pod zvláštní Boží ochranou
 23. Kdo před Bohem nic neplatí
 24. Ochotně otvírej srdce
 25. Pavlovo kázání na rozloučenou
 26. Pavel se nedává odvrátit od nebezpečné cesty
 27. Všecko k dobrému
 28. Boží plány nikdo nepřekazí
 29. Odkladové
 30. Tajemství Pavlova bohatého života
 31. Pavel mořeplavcem
 32. Všude Boží přátelé
 33. Pavel končí svůj úkol